No hei. Nyt on tämän päivän viimeinen puhe alkamassa.
Nyt minä puhun tauluista.
Kahdesta taulusta, jotka ovat minulle hyvin rakkaita ja tärkeitä.
Kerroin siitä, kun asuimme Rautalammilla, -
eikä ollut palkkaa eikä mitään oikeastaan. Oli vain velat.
Jumala huolehti meistä siellä.
Se koko juttu on aivan uskomaton.
Toivon, että minun kirjasta, Eliina Heinonen ― Evankelista, -
jonka Olli Karhi on kirjoittanut, otettaisiin taas uusi painos.
Koko ajan ihmiset kysyvät sitä itselleen vieläkin.
Siinä kerron enemmän Jumalan huolenpidosta.
Jumala on ollut uskollinen.
Nyt puhun noista tauluista.
Olen tutustunut aikoinaan Punkaharjulla Ritva Kososeen.
Hänen puolisonsa oli pappi. On nyt eläkkeellä.
Ritva tekee grafiikkaa vissiin. En ymmärrä taiteesta sillä lailla.
Kun Tasi oli vienyt minut junalle, kun olin lähdössä Punkaharjulle, -
niin Tasi sanoi: "Nyt ei ole varaa ostaa yhtään mitään."
Kun olin siellä ja näin Ritvan tauluja, -
en voinut olla ilman niitä.
Niin minä tulin kolme taulua kainalossa junasta pois -
ja sanoin Tasille: "En voi elää ilman näitä."
Siihen Tasi sanoi: "Minkäs sille sitten mahtaa".
Se, mikä minua kosketti ihan eniten, oli tuo taulu tuossa.
Siinä on nukke, -
jolla on isoja naarmuja käsivarsissaan.
Valtavan iso miehen hattu päässään.
Rintakehä on painunut ryttyyn sillä nukella.
Se ei näe oikeastaan mitään muuta kuin hameen, joka sillä on päällään.
Minä itkin, katsoin sitä ja itkin.
Miten monet ihmiset ovat juuri tällaisessa valtavassa ahdistuksessa.
He eivät näe mitään tietä, eivät mihinkään suuntaan.
On vain niin yksinäinen, niin rikkinäinen, -
niin hylätty, niin jätetty, -
ja musta vilttihattu peittää kaiken näkyvyyden.
Ja painaa lyttyyn koko nuken.
En ole koskaan kokenut mitään taulua yhä voimakkaasti kuin tämän.
Tuntuu siltä, että se kertoo minunkin elämästä, -
mitä se on ollut.
Ja monen muun elämästä.
Ritvalle kerroin tästä taulusta.
Hän nauraa kihertää aina minulle, kun kerron.
Ritva on tosi suloinen ihmisenä.
Hän sanoi osaavansa vain tehdä näitä tauluja, ja minä sanoitan ne.
Olen puhunut tästä taulusta ihan valtavan paljon -
hyvin monessa seurakunnassa.
Vähitellen myös maksanut niitä tauluja, -
jotka ostin Ritvalta silloin ensimmäisellä kerralla.
Tuo on sellainen, joka minulla itselläni oli pienestä asti.
Minun äitihän kuoli munuais- myrkytykseen alle 19-vuotiaana.
Isä oli sodassa, eikä mummu pystynyt hoitamaan yksin.
Ei ollut ketään, joka olisi huolehtinut, niin minut annettiin ottolapseksi.
Muistan, kun tämä ottoäiti...
Olin kuuden viikon ikäinen, -
kun muutin meidän uuteen omaan kotiin uuden isän ja äidin luokse.
En tiennyt ottolapseudesta mitään.
Kukaan ei siitä minulle puhunut siinä vaiheessa.
Tiesin siitä vasta 10-vuotiaana tai 11-vuotiaana.
Itkin sitä, miksi minulle ei ole kerrottu.
Onko siinä jotain pahaa tai hävettävää?
Rusasen mummo, meidän seinän takaa, -
kun äiti tuli hakemaan minua kotiin, sanoi: "Tarvitsee lapsi mummonkin."
Että hän alkaa mummoksi.
Niin ihanaa mummoa, kuin minulla on ollut, ei ole varmaan kenelläkään.
Se valtava rakkaus, mitä mummo antoi minulle, -
on tehnyt sen, että olen niinkin terve psyykeltäni kuin olen.
Mummon rakkaus oli ehdoton.
Lomalla menin aina ensin mummon luokse -
ja satuin paikalle, kun hänellä oli sydänkohtaus menossa.
Sanoin Hiljalle, hänen tyttärelle, jonka kanssa hän asui, -
että nitroja pitää antaa.
Silloin oli neuvottu, että viisi nitroa annetaan minuutin välein, -
ja sitten soitetaan ambulanssi.
Lähdin sairaalaan mummon mukana. Hilja jäi kertomaan osoitetietoja.
Minä lähdin mummon luokse sinne, missä odotettiin lääkäriä.
Minulta kysyttiin, kuka olen. Sanoin: "Tämä on minun mummo."
Siellä mummo, jolla oli kaksi lasta itsellään, sanoi minulle: -
"En ole ketään muuta koskaan rakastanut niin paljon kuin sinua."
Se oli totta ihan varmasti.
Siunaan mummoa koko loppuelämäni.
Sain sieltä niin ehdotonta rakkautta.
Hänellä oli aina aikaa minulle.
Aina kun jonkun ihanan ötökän löysin pihalta, -
vein sen mummon kukkaruukkuun.
Kanat eivät olleet silloin broilereita pakkasessa, -
vaan ne ihan itse kynittiin.
Minä sain aina mummon kanssa olla kynimässä niitä. Se oli hirmu kivaa.
Koko keittiö pölisi höyheniä.
Tämmöinen mummo minulla on ollut.
Mutta sitten tämä Timo-nukke, jonka sain.
Äiti kertoi, että hän kolme tuntia jonotti, kun oli kuullut, -
että Carlsonilla oli vauvanukkeja.
Hän kolme tuntia jonotti, että sai minulle nuken.
Olen sota-aikana syntynyt, -
ja 1-vuotislahjaksi äiti sen minulle osti.
Se nukke oli minulle hyvin rakas.
Hoidin sitä niin hellästi kuin vaan voi hoitaa.
Sitten olin hölmö, kun omat lapset kasvoivat isommiksi.
He kysyivät minulta, saavatko he Timon kanssa leikkiä.
Minulla oli nukenvaunut ja siellä Timo.
Kivikkopeltoja ja -teitä he ajelivat Timon kanssa.
Timo aina tippui vaunuista ja kolhiintui.
Sillä on kallonmurtumia ja repeytymiä.
Ajattelen juuri tuota taulua.
Siinä on paljon poikien jäljiltä tämmöisiä.
Miten voi olla, että minulla oli se äidinrakkaus Timoa kohtaan?
Pojille se oli vain kiva leikkikalu, joka lenteli sinne ja tänne -
ja jolla sahajauhot vuotivat jaloista.
Rakastin sitä Timoa.
Lapsenlapset eivät saaneet koskaan leikkiä Timolla, -
koska se ei kestänyt enää.
Siitä oli tullut niin rikkinäinen. Minun hölmöyden takia.
Muutama vuosi sitten mietin, kenelle voisin antaa sen Timon.
Sellaiselle, joka ymmärtäisi Timon arvon.
Silloin ajattelin, että totta kai Kososen Ritvalle.
Oli jotkut päivät.
He olivat siellä Sulkavalla töissä vissiin viimeistä vuotta.
Kun vein Timon Ritvalle -
ja kerroin minkä takia sen annoin, -
niin se oli Ritvalle tärkeä asia.
Kun siellä oli ehtoollinen kirkossa, -
niin sinne Ritva vei Timon siunattavaksi.
Timo on nyt uudessa kodissa, -
jonka Ritva on sille suunnitellut.
On sellaiset vanhanajan nukenvaunut.
Timo on saanut kaverin, tyttönuken.
Nyt en muista sen nuken nimeä mutta olen kuullut, -
että joku äiti on ostanut sen kahdelle tyttärelleen.
Se on aina ollut kirjahyllyssä. Siihen ei ole saanut koskaan koskea.
Sitä on saanut vain katsoa.
Minä olen ajatellut sitä, -
että Timo on saanut aitoa rakkautta.
Kun ne ovat siinä vierekkäin, -
Timo muistaa, miten hyvä on ollut olla.
Se toinenkin, se tyttönukke, saa siinä rakkautta vähän osakseen.
Se oli jäänyt niin sivuun, kun sitä ei ollut saanut muuta kuin katsoa.
Ne olivat taidenäyttelyssä Tampereella -
ja monessa muussa paikassa.
Vielä menen tähän tauluun.
Siinä on tuo musta hattu. Mutta siinä on siivet.
Kaksi valkoista siipeä.
Tuolla nukella, tuolla ihmisellä -
on ollut lapsuudessaan joku äärettömän raskas paino.
Jonkun miehen aiheuttama paino.
Se ei ole oikeastaan nähnyt mitään, vaan on lyyhistynyt siihen, -
sen mustuuden ja pimeyden alle.
Taulun nimi on 'Yö'.
Olen puhunut tästä taulusta, -
koska se kuvastaa minua itseäni niin paljon, -
hyvin monessa paikassa.
Jossakin vaiheessa, -
kun olin nähnyt Ritvalla tämän toisen taulun, -
soitin hänelle: "Onko sinulla vielä se toinen taulu?"
Hän sanoi, että on, koska se ei ole valmis. Jotakin siitä puuttui.
Kysyin, onko hänellä siitä valokuvaa. Hän sanoi, että on vain se taulu.
"Jos ostat siihen kehykset, niin lähetän sen sinulle."
Hän tajusi silloin, mitä siitä puuttui.
'Yö'-taulussa nuken väreinä on -
vain harmaata ja mustaa, ja valkeat siivet.
Tämän toisen taulun nimi on 'Päivän lapsi'.
Hattu on otettu pois päästä, painamasta.
Hatun kohdalla, niin kuin näette, on ylhäältä joku valoviiva tulossa.
Se on muuttunut paljon pienemmäksi.
Se ei ole enää särkemässä päivän lasta.
Kun Ritva oli lähettämässä minulle tuota taulua, -
hän oli tajunnut, mitä siitä puuttuu.
Värit. Nyt se näkee elämän värit.
Jumalan antamat värit.
Se näkee kaiken, mitä ympärillä on.
Kun tuo taulu tuli meille ja Juha näki sen ensimmäisenä, -
hän kysyi minulta: -
"Onko nuo linnut nokkimassa sen päästä hilsettä?"
Eivät ole. Eivät tosiaankaan ole.
Ne ovat Pyhän Hengen kyyhkysiä. Niitä ne ovat.
Olen ajatellut, että siinä on ainakin rauhan kyyhkynen, -
ja rakkauden kyyhkynen ja anteeksiantamisen kyyhkynen.
Me tarvitaan tämmöisiä kyyhkysiä, jokainen.
Nuken hiuksissa on värejä, useampiakin.
Sen rintakehä on ihan suora -
eikä mikään peitä silmiä.
Se näkee elämän sellaisena kuin se on.
Nukella on se sama hame päällä, mikä on toisessakin taulussa, -
mutta näyttää siltä, että haavat ovat parantuneet -
ihan niin paljon kuin vaan voi.
Se näkee edelleen sen hatun, -
mutta se ei ole enää pelottavan näköinen.
Se pelon aika on elämästä ohi.
Se ihminen on tajunnut, -
ettei ole pelättävää.
Ei ollut alun perinkään, kun siinä mustassa hatussa oli ne siivet.
Olen varma siitä, että silloinkin jo Jumalan suunnitelmaan kuului se, -
että jonakin päivänä tuska on tehnyt tehtävänsä -
tuon Yö-taulun nuken kohdalla, ja peite otetaan pois silmiltä.
Se hattu menee siellä. Se on siunattu hattu, koska valo tulee taivaalta.
Tuo nukke on ehyt.
Ainakin hirmu paljon ehyempi kuin se oli.
Sillä on rauha sydämessä.
Sillä on iloa sydämessä.
Se on antanut anteeksi sitä vastaan rikkoneelle.
Ja rakkaus.
Minulle tulee hirveän voimakkaasti yksi ihminen mieleen -
kymmenien ja kymmenien vuosien takaa.
Se nainen oli ollut paljon mielisairaalassa -
voimakkaitten lääkkeiden kanssa selvitäkseen tästä elämästä.
Hän tuli kertomaan minulle, että hänen isänsä -
oli muitten miesten kanssa tullut kotiin -
ja kaikki olivat vuoronperään raiskanneet hänet.
Hän oli äärettömän rikkinäinen.
Kysyin häneltä: "Elääkö isäsi vielä?"
Hän sanoi: "Ei. Hän on kuollut."
Sanoin: "Isäsi pilasi sinun elämäsi silloin kun eli.
Kun hän on nyt kuollut, annatko hänen vieläkin pilata elämäsi?
Eikö nyt olisi syytä antaa anteeksi?"
Totta kai rukoilin mielessäni koko ajan hänelle puhuessani.
Jotenkin minustakin tuntui äärettömän kipeälle se, -
miten raskaan elämän hän oli elänyt, -
mutta hän antoi isälleen anteeksi.
Kun näin hänet parin kuukauden kuluttua seuraavan kerran, -
minä en ollut tuntea häntä, -
koska hän loisti iloa ja vapautta. Sai uuden elämän.
Yön lapsi oli vaihtunut päivän lapseksi.
Monet meistä ovat olleet rikkinäisiä monessa vaiheessa.
Joku läpi elämänsä.
Mutta sinä, joka kannat vihaa ja kaunaa niille ihmisille, -
jotka ovat sinua satuttaneet, -
voisitko ajatella, että pyytäisit Jumalalta voimia ja halun -
antaa anteeksi jokaiselle, joka on rikkonut sinua vastaan.
Ei sinulla itselläsi ole siihen voimia eikä edes halua -
mutta Jumalan voimalla kaiken voi antaa anteeksi.
Minut kerran pyydettiin käymään keskussairaalassa -
ihmisen luona, jonka oli määrä kuolla muutaman viikon sisään.
Menin käymään siellä ,-
ja hän puhkui sitä vihaa sydämestään ihan hirveästi.
Miten kaikki on pahoja ollut ja miten hän ei kestä niitä -
ja että tästä ei tule mitään.
Annoin hänen huutaa tuskaansa kaikessa rauhassa -
ja rukoilin mielessäni.
Kun hän oli lopettanut, sanoin: -
"Kuule. Olet kohta menossa sinne Taivaan Isän luo.
Eikö olisi paljon helpompi lähteä niin, -
että tiedät antaneesi kaikille anteeksi?"
Ja tiedättekö? Hän otti sen vastaan ja sanoi: -
"Lähden heti kirjoittamaan kaikille, että olen antanut anteeksi -
kaiken pahan, mitä he ovat tehneet."
Kuulin parin viikon kuluttua, että hänen hautajaiset -
olivat suuri ilon ja anteeksiantamuksen juhla.
Jumala tekee suuria ihmeitä.
Meidän on käsketty kertoa Jumalan suurista ihmeistä.
En yleensä puhu sairauksista. Ei minulla ole mitään sitä vastaan.
Kyllä minä tiedän ja rukoilen myös sairaiden puolesta.
Aina yllätyn, kun joku parantuu.
Se on täysin Herran asia, parantuuko täällä vai ei.
Sen tiedän, että paljon mieluummin menen sairaana Taivaaseen -
kuin terveenä helvettiin.
Sen takia sinä kanssa, mieti tarkasti, mikä on tärkeintä kohdallasi.
Se, että sinä pääset Taivaan kotiin -
ja saat mahdollisimman monta mukanasi viedä sinne.
Jossakin psalmissa puhutaan siitä, että on lyhteet vietävänä Herralle.
Olen sanonut Herralle, että haluan tuoda niin suuren lyhteen -
kuin vain jaksan kantaa.
Älyttömän suuren Taivaaseen tullessani.
Tässä kunnossa en kovin isoja lyhteitä pysty kantamaan.
Sinua siunaan sydämestäni.
Yön ja päivän lapsi. Kumpi haluat olla?
Jumala haluaa, että näet päivän, -
näet ilon, rakkauden ja anteeksiantamuksen.
Jumala sinua siunatkoon nyt ja aina.
Perillä nähdään. Hei hei.
Tekstitys: A. Eskola