No hei. Nyt jatketaan hetki sellaisesta asiasta kuin yrittäminen.
Kaikki me ihmiset tahdotaan olla sellaisia yrittäjiä.
Uskossakin suorittajia tai ylisuorittajia.
Ei uskalleta olla sellaisia kuin ollaan oikeasti.
Mitä enemmän yrittää, sitä enemmän menee hongikkoon.
Anna Jumalalle vapaat kädet tehdä sinusta sinut.
Sinuna olet maailman paras sinä.
Sinä saat iloita siitä ja Jumala iloitsee siitä.
Mutta siitä yrittämisestä.
Yhtenä kesänä, kun kävelin vielä, -
olimme ensimmäisiä vuosia siellä meidän mökillä, -
kun olimme myyneet kotimme.
Remonttivelat ja pari lainantakausta meni siihen.
Otimme pienen lainan, kun ajattelimme -
ettei Tasi jaksa olla, jos kesällä ei pääse kaupungista mihinkään.
No, siellä mökillä oltiin. Olin sairauslomalla silloinkin.
Silloin täältä repesi joku kiertäjäkalvo.
Pystyin nostamaan kättä 2-3 senttiä korkeintaan.
Se leikkaus epäonnistui ja sieltä asti tämä olkapää on ollut kipeä.
No niin. Oltiin siellä mökillä.
Oli Tasin eläke ja pienempi laina, kuin mitä oli talolainoista tullut.
Rukoilin aina iltaisin, kun verkot heitettiin, -
"Herra anna kaksi ahventa tulla sinne verkkoon".
Siellä oli joka aamu ne kaksi ahventa ja niistä me tehtiin ruoka.
Minä kiitin, kyyneleet valui, kun kiitin Herraa niistä ahvenista.
Näin Jumala pitää meistä huolen.
En muista olenko kertonut siitä, kun joskus saatiin yksi iso särki.
En ollut koskaan siivonnut särkiä enkä syönyt.
Mutta kun meillä ei ollut siellä oikein muuta kuin perunaa ja kaksi ahventa.
Ja tosiaan sipulia oli kasvamassa. Me pärjättiin niillä oikein hyvin.
Sitten tuli se särki-päivä.
Kun ei ollut varaa ostaa mitään leikkeleitä leivälle tai muuta, -
niin minä siivosin sitä särkeä, missä on hirveästi niitä ruotoja.
Minulta meni tunti yhden särjen siivoamisessa.
Tein kraavisärkeä siitä.
Ette usko, miten hyviä ne oli.
Tiedättekö, miten onnellinen Tasi oli silloin, kun olin tunnin hiljaa.
Hänen ei tarvinnut kuunnella minun pulputustani.
Niin, ne oli sellaisia päiviä.
Siellä kävi jonakin kesänä näin, kun olimme syöneet sen kalasopan.
Meillä oli aika pienet lautaset, syvät lautaset.
Olin viemässä niitä keittiöön, verannalla olimme syöneet.
Keittiöön olin viemässä, kun yhtäkkiä minun jalka tarttui johonkin.
Siinä oli hyttysverkko, sellainen muovinen, joka peitti näkymän.
Minä syöksyin lautaset kädessä -
suoraan takan kulmaa kohti. Tiilisen takan.
Jotenkin sanoin "Herra auta".
Sain sen verran käännettyä itseäni toiseen suuntaan, -
että loppujen lopuksi putosin lattialle takapuolelleni.
Toinen niistä lautasista jäi alleni.
Se lautanen meni kolmeen osaan.
Kysyin Tasilta "Mihinkä ihmeeseen minä kaaduin?".
Hän sanoi, että kynnykseen.
Se oli maksimissaan 1,5 sentin korkuinen.
Olin kulkenut siitä varmasti kymmeniä tai satoja kertoja aikaisemmin -
mutta en ollut huomannut sitä, eikä jalka ollut siihen sattunut.
Siinä minä sitten istuin lattialla.
Katselin, että noin pieneen lautaseen ei näin iso kankku mahdu -
ja se oli sitten hajonneena.
Silloin minulle tuli mieleen tämä yrittämisestä, yrittäminen.
Se oli puolen sentin koroke, -
puolentoista sentin koroke, -
mutta se oli minulle liian korkea. Siihen minä kompastuin.
Kun on ihmisiä, jotka ovat uskossa, on tullut uskoon, -
jotka yrittävät kiivetä vähän ylemmäs aina uudelleen ja uudelleen -
niin kuin tikapuita pitkin taivaaseen.
Se ei ole sitä, mitä Jumala haluaa sinun tekevän.
Jos sinä alat tällaiseksi yrittäjäksi, -
niin niistä tulee sinulle ansio.
Eikä me ansioista päästä taivaaseen.
Ihan tosiasia on se, että sinne ainut tie -
on sieltä Golgatan ristin kautta.
Siihen sinun kuuluu jättää syntisi -
ja myös ansiosi, koska ansiot eivät vie taivaaseen.
Sillä hetkellä, kun olen tyytyväinen siitä, että olen näin hyvä, -
olen näin korkealle jo kiivennyt taivaaseen menemisessä, -
niin ansiot romuttuu. Niistä tulee syntiä yhtälailla.
Sen takia saat olla ihan oikeasti, -
minäkin haluaisin itsekin olla sellainen, -
että eläisin Jumalan tahdon mukaisesti.
Että minulla olisi niin herkkä omatunto, -
että se huomauttaisi minulle aina, että nyt meni pieleen.
"Mietipä vähän, mitä teet ja sanot."
Silloin, kun näitä ajattelin, -
tuli sellainen olo, -
etten voi tällä lailla jatkaa eteenpäin, -
että minulla on yrittämistä uskossa.
Kuulin jostakin uskovaisesta naisesta, -
joka oli kirkkoherralle sanonut itsestään "Olen näin syntinen".
Kirkkoherra oli siihen sanonut "Niinhän sinä olet".
Tämä nainen kiivastui oikein siitä. "Miten voitte noin minulle sanoa?"
Hän vaan yritti näyttää herralle, -
siis kirkkoherralle, että näin hyvä minä olen.
Näin paljon minulla on ansioita. Näin hyviä juttuja järjestän.
Näin minä palvelen Jumalaa.
Mutta se tapahtui näön vuoksi.
Sen takia, että ihmiset näkee, miten hyvä hän on.
Ainakin omasta mielestään.
Ole aito. Ihan aito.
Ihan oma itsesi. Ihan yhtä pöljä, kuin minä olen.
Siilinjärvellä on muuten Pöljän koulu.
Olen ajatellut, että olen varmaan sitä käynyt -
joskus sellaisessa vaiheessa uskoani, josta en muista.
Minulla on välillä sellaisia pöljiä ajatuksia ja niitä minä jaan sinullekin.
Luin Matteuksen evankeliumista -
viimeisestä tuomiosta.
Luen tästä pitemmän pätkän ihan kerralla.
Matteus 25:31-46.
"Kun Ihmisen Poika tulee kirkkaudessaan -
kaikkien enkeliensä kanssa, hän istuutuu kirkkautensa valtaistuimelle.
Kaikki kansat kootaan hänen eteensä, ja hän erottaa -
ihmiset toisistaan, niin kuin paimen erottaa lampaat vuohista.
Hän asettaa lampaat oikealle ja vuohet vasemmalle puolelleen.
Sitten kuningas sanoo oikealla puolellaan oleville: -
'Tulkaa tänne, te Isäni siunaamat.
Te saatte nyt periä valtakunnan, -
joka on ollut valmiina teitä varten maailman luomisesta asti.
Minun oli nälkä, ja te annoitte minulle ruokaa.
Minun oli jano, ja te annoitte minulle juotavaa.
Minä olin koditon, ja te otitte minut luoksenne.
Minä olin alasti, ja te vaatetitte minut.
Minä olin sairas, ja te kävitte minua katsomassa.
Minä olin vankilassa, ja te tulitte minun luokseni.'
"Silloin vanhurskaat vastaavat hänelle:
'Herra, milloin me näimme sinut nälissäsi ja annoimme sinulle ruokaa,
tai janoissasi ja annoimme sinulle juotavaa?
Milloin me näimme sinut kodittomana ja otimme sinut luoksemme, -
tai alasti ja vaatetimme sinut?
Milloin me näimme sinut sairaana tai vankilassa -
ja kävimme sinun luonasi?'
Kuningas vastaa heille: -
'Totisesti: kaiken, minkä te olette tehneet yhdelle näistä -
vähäisimmistä veljistäni, sen te olette tehneet minulle.'
"Sitten hän sanoo vasemmalla puolellaan oleville: -
'Menkää pois minun luotani, te kirotut, ikuiseen tuleen, -
joka on varattu Saatanalle ja hänen enkeleilleen.
Minun oli nälkä, mutta te ette antaneet minulle ruokaa.
Minun oli jano, mutta te ette antaneet minulle juotavaa.
Minä olin koditon, mutta te ette ottaneet minua luoksenne.
Minä olin alasti, mutta te ette vaatettaneet minua.
Minä olin sairas ja vankilassa, mutta te ette käyneet minua katsomassa.'
"Silloin nämäkin kysyvät: 'Herra, milloin me näimme sinut nälissäsi tai -
janoissasi, kodittomana tai alasti, tai sairaana tai vankilassa, -
emmekä auttaneet sinua?'
Silloin hän vastaa heille: 'Totisesti: -
kaiken, minkä te olette jättäneet tekemättä yhdelle -
näistä vähäisimmistä, sen te olette jättäneet tekemättä minulle.'
"Ja niin he lähtevät, toiset iankaikkiseen rangaistukseen, -
mutta vanhurskaat iankaikkiseen elämään."
Tämä oli pitkä luku mutta luin sen yhdessä pätkässä kuitenkin.
Silloin, kun olin tullut uskoon, -
luin tätä lukua Raamatusta.
Silloin sanoin tästä Herralle.
Kun minä olin siellä Tarinaharjussa tubipotilaita hoitamassa -
kaksi kuukautta sairaanhoitokoulussa ollessani, -
osastonhoitaja antoi minulle yhden miehen erityisesti hoidettavaksi.
Hän on halvaantunut niin, ettei pikkusormikaan liikahtanut.
Olin kaikki vapaa-ajat sen miehen huoneessa.
Silloin ei ollut näitä kuntohoitajia ja muita.
Minä olin hänen kanssa siellä.
Hän ei pystynyt puhumaan, ei liikkumaan, -
kyyneleet vain valui, kun minä puhuin hänelle.
Silloin en ollut vielä uskossa.
Kuitenkin minulle oli hirmu tärkeä tämä mies ja olin paljon hänen luona.
Kannustin häntä kaikin mahdollisin tavoin.
Kun se kaksi kuukautta oli kulunut, niin vähitellen -
yksi sormi alkoi liikkumaan ja sitten varvas.
Vähitellen voimat alkoi palaamaan.
Minä kannustin ja rohkaisin, kiitin ja kehuin.
En pahalla lailla kehunut, vaan niin, että se nosti ja kantoi.
Jotenkin se mies oli minulle hirmu tärkeä.
Sitten ajan myötä, vähitellen, -
enemmän ja enemmän alkoi hänen käsi liikkumaan.
Samoin jalkoihin alkoi palaamaan voima.
Kun olin viimeistä viikkoa siellä, -
pyysin ensimmäistä kertaa sitä miestä nousemaan seisomaan -
ja kävelemään minun luokse.
Minä olin siinä syli avoinna metrin päässä.
Sen matkan päässä, että saan äkkiä kiinni, jos hän alkaa kaatumaan.
Kun hän astui ensimmäisen askeleensa, pikkuisen peräännyin.
Astui toisen, menin aina pikkuisen taaksepäin.
Astui kolmannen ja neljännen. Sitten otin hänet syliin.
Siinä me yhdessä itkettiin.
Sitä, miten ihanaa on nähdä se, -
miten ihminen alkaa toipumaan sairaudestaan.
Se on aarteena jäänyt mieleeni sieltä Tarinaharjusta ja siitä miehestä.
Nimeä en kyllä muista mutta muistan sen tunteen, -
miten paljon me tehtiin töitä ja -
ne ensimmäiset askeleet hän otti siinä ja tuli minun syliin.
Kun luin tätä kohtaa, sanoin Herralle "Eikö tämäkään ollut hyvä teko?".
Se, että sain sen miehen kävelemään.
Jumala sanoi minulle "Sinäkö sen sait kävelemään vai minä?"
Minä otin kunnian siitä itselleni.
Sitten tosiaan tajusin, että kunnia kuuluu Jumalalle.
Oli se hyvä teko sille miehelle.
Olen iloinen, että minulle annettiin tämmöinen tehtävä.
Iloitsen siitä aina.
Jumalan armosta se mies alkoi toipumaan -
ja pystyi kävelemään vähitellen enemmän ja enemmän.
Se oli niin suuri asia, että tuntui, -
vaikka kaikki muu on minulla välillä mennyt vinksin vonksin, -
että silloin oli jotakin hyvää.
Tajusin silloin, että minä olin juuri tämmöinen, -
mitä tässä puhutaan niistä vuohista.
Heille Jeesus sanoo "'Menkää pois minun luotani, te kirotut...
"Minun oli nälkä, mutta te ette antaneet minulle ruokaa."
"Minä olin alasti, mutta te ette vaatettaneet minua." jne.
He kysyivät hämmästyneinä "Milloin me ei muka palveltu sinua?".
Ne voivat olla sellaisia, jotka ovat paljon olleet -
järjestämässä seurakuntakokouksia, vastuullisilla paikoilla, -
ja nokka on vaan noussut ylöspäin.
On otettu se omaksi ansioksi.
Ja silloin siitä tulee synti.
Jumala näkee meidän läpi.
Me ei Jumalan katsetta pystytä millään lailla hämäämään.
Hän tuntee meidän niin tarkalleen.
Ja silloin siitä tulee oikeasti synti -
ja me ei päästä iankaikkiseen elämään.
Sitten on nämä toiset, tai ne ensimmäiset, -
jolle Jumala sanoo "Tulkaa minun tyköni.
Sillä te annoitte minun syödä ja juoda, ja vaatetitte.
Kävitte katsomassa, kun olin sairaana ja vankeudessa."
Ne kysyy yhtä hämmästyneinä "Milloinka me tehtiin näin?".
Siihen Herra sanoo "Kaiken, minkä te olette tehneet -
yhdelle näistä vähäisimmistä veljistäni, sen te olette tehneet minulle".
Ajattelen, että nämä ovat niitä uskovia ihmisiä, -
jotka ymmärtävät sen, että ne teot, mitä Herra antaa sydämelle, -
ja joita me tehdään ihmisille, -
eivät ole meidän tekoja, vaan Jumalan tekoja.
Kun emme ota kunniaa niistä itsellemme, -
ne tulevat olemaan siunauksena eikä kirouksena.
Jumalaa ei kannata edes yrittää hämätä, -
koska Hän näkee täysin tarkalleen joka ainoan motiiveistamme, -
mikä on mihinkin asiaan.
Onko se oma hyöty, tavalla tai toisella?
Onko se jonkun arvosteleminen, -
joka ei ole yhtä hyvä uskovainen, kuin minä olen?
Uskallanko minä oikeasti katsoa Jumalaa silmiin?
Meidän kuuluu uskaltaa katsoa Jumalaa suoraan silmiin, -
kun ollaan Herran edessä.
Jumala näkee taatusti, jos me pelataan jotain peliä.
Se ei kestä eikä halua tämmöistä antautumista, -
joka on sellaista, että 'ei sen nyt ole niin väliä, miten tämä menee'.
Tai että me otetaan kunnia itsellemme jostakin.
Olen ajatellut kertoa tässä puheessa, -
millainen minä olen ollut uskon alussa.
Minusta se on minulle aika hyvää mainosta.
Olin juuri tullut Kansan Raamattuseuraan töihin.
Äitini kuoli siihen, kun synnyin, munuaismyrkytykseen.
Äidinäiti yritti alussa hoitaa minua.
Isä oli sodassa.
Sitten minut annettiin ottolapseksi.
Ottovanhempani olivat sanoneet, -
ettei mummo tai isä saa pitää minuun yhteyttä.
Silloin oli tosiaan mummon hautajaisesti ensin.
Yhden kerran sain tavata hänet tai pari kertaa ennen uskoontuloani.
Kirjeillä pidettiin yhteyttä.
Pappa, hänen silloinen puolisonsa, mahdottoman ihana.
Helena-mummo kuoli ensin.
Pappa soitti minulle ja itki, kuinka hirveän ikävä hänellä oli Helenaa.
Kuulin jälkeenpäin, että heillä oli ollut valtavan ihana avioliitto -
vaikka alun perin papan lapset olivat vastustaneet sitä, -
kun he olivat jo niin iäkkäitä. Mutta heillä oli ihana avioliitto.
Minut kutsuttiin myös papan hautajaisiin.
Kun menin sinne hautajaisiin, niin papan tyttö, joka tunsi minut, -
kun asui Rautalammilla kanssa, -
sanoi "Voisitko pitää muistotilaisuudessa pienen puheen?".
Tiedättekö, että se nousi minulle päähän. Olin leuhka.
Olen niin tärkeä, että minua pyydetään puhumaan papan muistotilaisuudessa.
Ne oli järjestetty johonkin perheeseen.
En tiedä, kenen perhe se oli.
Kun oli minun vuoro puhua, nousin seisomaan.
Seisoin seinän vieressä.
Edessäni jonkun kirkon kirkkoherra istui keinustuolissa selkä minuun päin.
Ja kiikkui siinä turvallisesti.
Ihmiset kumartuivat kuuntelemaan, kun istuivat pitkin seiniä.
Ihan hyvin alkoi kaikki.
Yhtäkkiä loppui se puhe papasta ja kaikesta muustakin.
Minulla ei ollut yhden yhtä sanaa ajatuksissa eikä suussa.
Tiesin, ettei se puhe siihen loppunut. En pystynyt istuutumaan.
Minä vaan seisoin siinä ja olin.
Katsoin, kun ihmisten päät alkoivat nousemaan -
ihan kuin hidastetussa filmissä.
Kun he näkivät, että seison, -
he painoivat päänsä alas.
Sitten papin kiikku pysähtyi.
Hän kääntyi katsomaan ja näki, että siinä minä vaan seison -
ja alkoi uudelleen kiikkumaan.
Silloin sanoin Herralle "Armahda minua nyt ja auta tässä".
"En ikinä tämän jälkeen puhu lonkalta. "
Silloin se puhe jatkui papasta aivan eri kantilta.
Se puhe kokonaisuudessaan oli ihan täyttä asiaa ja ihan hyvä.
Olin tosi iloinen, että olin sanonut meidän Juhalle, -
kun Rautalammilta tulin Kuopioon hautajaisiin, -
että hakee minut siihen ja siihen aikaan.
Se hakuaika oli heti tämän puheen jälkeen.
Minä sanoin Jumalalle "Mikä takia?
Ei haittaa vaikka itseni häpäisen, mutta kun pilaan papan hautajaiset.
Se on ihan hirveä asia. En ikinä anna tätä anteeksi itselleni."
Seuraavana päivänä papan tyttö soitti minulle.
"Kiitos siitä ihanasta puheesta, jonka pidit.
Sanoin "Älä viitsi. Miten niin?"
"No, se tauko. Siitä he erityisesti keskustelivat.
Ei kukaan muu, kuin suuri julistaja, -
uskalla pitää noin pitkää ajatustaukoa."
Silloin minusta tuli suuri julistaja -
ja en ole ikinä sen jälkeen halunnut sitä olla.
Tiedän, jos Herra ei anna minulle sanoja, -
minulla ei ole ainuttakaan sanaa.
Olen täysin Herran varassa ja Hänen armonsa varassa.
Suuresta julistajasta ei ole ollut tietoakaan sen jälkeen.
Puheet vaihtuvat mutta tämmöinen julistaja -
on yhden kerran elämässä ollut suuri julistaja -
pitkän ajatustauon takia.
Että revipä siitä itsellesi opetusta.
Älä luule itsestäsi mitään.
Kun ihmiset kiittelee, että olipa hyvä puhe, -
ja kun siihen sanoo "Kiitos Herralle", niin se ihminen sanoo -
"Kuuluu siitä prosentit sinullekin".
En viitsi enää oikeastaan vastata mitään mutta alussa sanoi -
"Ei yhtä ainutta prosenttia. Olen täysin Herran varassa.
Kaikki kunnia ja kiitos kuuluu Herralle."
Yksi minulle tärkeimmistä opetuksista on se Raamatunkohta, -
jossa Jeesus sanoo "ilman minua te ette voi mitään tehdä".
Sen minä omistan koko elämääni ja koko tähän työhön.
Minulla ei ole mitään annettavaa kenellekään -
ellei Herra minulle anna. Aamen.
Tekstitys: A. Eskola