No hei. Nyt jatketaan tällaisesta asiasta: -
Kerron, miten Jumala on minut johdattanut luokseen -
ja millaista koulua olen käynyt uskontiellä.
Marraskuun 24. päivä tulee 42 vuotta siitä, -
kun tulin uskoon, löysin Jeesuksen.
Tämä on ollut sellainen matka, -
että on ollut paljon epäilyksiä monet kerrat.
Aikoinaan minulla oli työtoverina Kansan Raamattuseurassa -
Lemisen Erkki, joka nyt on kuollut.
Jos oikein tiukkaa oli välillä, niin soitin Ekille ja itkin puhelimessa, -
että "pitääkö tällaista olla?".
Eki sanoi "Kyllä pitää. Kyllä sinusta hyvä tyttö vielä tulee".
Se lohdutti minua, se sana.
Rohkaistuin siitä ja jaksoin taas vähän eteenpäin.
Kerron, miten Jumala on johdattanut minut tähän.
Olen joissakin puheissa puhunutkin näistä.
Ihan aluksi kerron siitä, kun tulin ensimmäisen kerran uskoon.
Aina minulla on ollut se Taivaan Isä, rakastava Taivaan Isä lapsesta asti.
Äitini vei minua kirkkoon ja opetti hengellisiä lauluja, tai lauleli niitä -
aina nuotin vierestä.
Se kyllä särähti korvaan mutta nyt kun itse laulan, -
minulla menee enemmän nuotinvierestä.
Sieltä jäi matkaeväitä, apuja minulle.
Sen takia jotenkin tuntuu, -
että minulla on valmiiksi pedattu matka -
Jeesuksen luokse.
Mutta olin kovapäinen, niin kuin olen vieläkin.
Paitsi että, no, tukka lähtee päälaelta enemmän ja enemmän.
Jospa siinä pehmeäisi muukin pää.
Tunsin aina, että Jumala kutsuu minua puoleensa -
mutta sanoin aina "ei vielä".
"Sitten vähän ennen kuolemaa rupean uskovaiseksi."
"Haluan olla nuori ja tanssi, ja iloita siitä."
Varmasti vieläkin tanssisin, jos pysyisin pystyssä -
mutta Jumalan kunniaksi.
Muistan sen, kun Rautalammilla asuttiin.
Olin ollut seitsemän kuukautta uskossa, kun muutimme sinne.
Silloin minulla oli joku ihan mahdottoman ihana levy tai kasetti, -
jota soitin päiväkaudet -
ja tanssin ympäri keittiötä Herralle, Herran kunniaksi.
Jotenkin se tuntui niin uskomattomalta, -
että Jumala löysi minut.
Se, että minäkin olin Jumalalle tärkeä -
ja että Jumala rakasti minua ilman ehtoja.
Tuli se yö, jolloin tajusin, -
että Jeesus on minunkin syntien takia -
mennyt Golgatan keskimmäiselle ristille.
Olin jo kaksi viikkoa ennen uskoontuloa sanonut Herralle -
"Jos vaan pelastat, loppuelämän saat käyttää niin kuin haluat.
Minulla ei ole ainuttakaan ehtoa."
Olin äärettömän onnellinen -
ja tanssin Herralle.
Siitä lähti minun taival.
Minä olen itseasiassa alusta asti rukoillut, -
että "Pane minut ahtaammalle, että nopeammin pienenisin -
ja pääsisin töihin."
Oli vain sellainen ajatus mielessä, että sellaisena kuin olen, -
minä en voi vielä lähteä Herran työhön. En ole valmis siihen.
Halusin Jumalan tekevän työtään minussa, että minusta tulisi minä.
Jotenkin silloin tuntui -
ja Herra sanoi, etten saa mennä töihin siellä Rautalammilla.
Hirmu pienillä rahoilla elettiin. Tasin eläke tuli pelkästään.
Oli talolaina ja minä en tehnyt töitä, enkä saanut mitään.
Kuitenkin Jumala huolehti meille jokapäiväisen leivän.
Silloin jotenkin tuntui, -
Jumala antoi sen ajatuksen, -
'Pane minut ahtaammalle, että nopeammin pääsisin töihin'.
Se oli minulle tosi tärkeä asia. Oli kiire töihin.
Kiire puhumaan Jeesuksesta ja siitä, että Hän on sinunkin syntisi sovittanut.
Sinun, joka olet siellä telkkarin edessä.
Juon välillä vettä, kun suuta kuivaa.
Siinä alussa, kun mentiin sinne Rautalammille, -
yritin näyttää uskovaiselle.
Silloin, 42 vuotta sitten, uskovaiset näyttivät tosi surkeille.
Minulla oli ollut nättejä vaatteita aikaisemmin, ja koruja ja meikkejä.
Luulin, että ne täytyy kaikki heittää pois, että näyttäisin uskovaiselle.
Heitin ja inhosin itseäni.
Ostin sitten crimplene-mekkoja, -
rumia ja niin isoja, ettei varmasti näy, että olen nainen, jolla on tissit.
Minulla oli mahdoton kilokompleksi siihen aikaan.
Se jatkui ja jatkui vuosien ajan.
Minä luin sitä Raamattua joka päivä -
ja pyysin Jumalaa antamaan minulle siihen jonkun opettajan.
Kun ei antanut, niin sanoin "Opeta sitten itse".
Tajusin myöhemmin, että minulla oli maailman paras opettaja.
Minulla ei ole ollut muita oppikirjoja kuin Raamattu.
Jumala sanoikin, etten saa lukea mitään selitysteoksia.
Ei ne ole huonoja, mutta Jumala halusi käyttää minua minuna.
Siis minun persoonan läpi.
Siksi ainoat ohjeeni ovat sieltä Raamatusta.
Minulla oli näitä komplekseja.
Maha kun on kasvanut vuosien myötä enemmän ja enemmän, -
niin se oli minulle kipein paikka.
Kun kävin Kuopiossakin, -
niin katsoin vastaantulevia ihmisiä, -
kun ajattelin heidän tuijottavan minun mahaa. Ei ne näyttänyt katsovan sitä,
mutta näin itsestäni vain hirveän ison mahan.
Tasi vielä lohdutti minua sanomalla, -
että olen kuin Hitchcock elokuvien alku.
On se tunnusmusiikki ja -
sitten talonkulman takaa näkyy Hitchcockin maha.
Ajatelkaa, miten hän rohkaisi minua tässä taistelussa.
En edes tiedä, kuinka monella laihdutuskuurilla olen ollut.
20 kiloa on aina tavoitteena.
Kun se on pudonnut, olen välittömästi alkanut syödä suklaata.
Ne kilot ovat tulleet hetkessä, muutamassa viikossa takaisin.
Niitten kanssa olen kamppaillut.
Tässä asiassa, ulkonäössäni, -
Jumala alkoi jo heti alussa minua parantamaan.
Minä olen ihan hyvä sen näköisenä kuin olen.
Nähtävästi lähettäjänikin tuntevat minut. Siltä ainakin vaikuttaa.
Joku lähetti minulle tällaisen kortin.
Näetkö? Tämmöinen on.
Tässä lukee "Kun on syntymäkomia, ei tarvitse kuin vähän tukkaa tällätä".
Tämä on hoitanut minua. Tämmöisiä lähettäjiä tarvitsen, -
jotka lähettää tällaisia kirjeitä ja kortteja.
Tiedättekö? Kun Jumala on hoitanut ja parantanut minua, -
niin nykyään, kun katson peilistä itseäni, -
en kiinnitä mahaan huomiota.
Minusta se on juuri sen kokoinen kuin sen kuulu ollakin.
En ole yrittänyt enää laihduttaa. En ole yrittänyt lihottaakaan.
Painoa en voi mitata, kun en pysy pystyssä vaa'an päällä.
Kaikki, mitä olen syönyt, on varmasti minussa pehmikkeenä.
Viimeksi, kun olin lähdössä Kangasalalle työreissulle, -
pari viikkoa sitten Tasin kanssa, -
olin laittanut nätisti päälleni, tukka oli tällätty ja olin meikannut.
Ja oli korut, korvikset, joka on syntistä jonkun mielestä.
Korut kaulan yläpuolella on syntistä, alapuolella eivät ole.
Joku on niin minulle sanonut. Tämmöisiä tapoja meillä on.
Minä katsoin peiliin, miltä näyttää, -
ja minulle tuli yhtäkkiä mieleen ne laulun sanat -
"On sulla muodot Venuksen."
Minua alkoi hirveästi naurattamaan. Että tosiaan, on Venuksen muodot.
Itseasiassa uskon, että minulla on ne tuolla sisällä.
Olen näillä läskeillä yrittänyt pehmittää niitä.
Niin, että jos satun kaatumaan, ne eivät menisi rikki.
Hyväksyn joka ainoan kilon, joka minussa on.
Täytän kohta 79 vuotta.
Ja minusta olen upea nainen tämän ikäiseksi.
Ei minulla ole enää ulkonäköhäiriöitä millään lailla.
Tasikin on oppinut läksynsä.
Kun mennään saunaan, ja ollaan alasti, se vislaa perään.
Kyllä se vanhakin koira oppii istumaan.
Näin on hyvä, että hyväksyy itsensä sellaisenaan.
Minusta tämä asia uskossa on yksi tärkeimmistä asioista.
Että me opittaisiin hyväksymään itsemme semmoisina kuin ollaan.
Ihan sen näköisinä kuin ollaan.
Ja rakastettaisiin itseämme.
Mutta sitten tämä muu läksy.
Jumalan kouluun kuuluu se, -
jos haluaa heittäytyä täysin Jumalan varaan, -
ja se on sitä, mitä Herra haluaisi, -
niin meillä ei tulisi olla ehtoja uskossa.
Että "Tähän asiaan suostun, tähän en."
Vaan kaikki tai ei mitään.
Minä olen vissiin tällainen kokonaisvaltainen ihminen.
Minä en osaa luvata Jeesukselle vain osaa minusta -
vaikka minustakin saisi aikamoisen kimpaleen.
Minä tarkoitan sitä, että Jumala saa käyttää minua ihan kuten haluaa.
Minulla ei ole ainuttakaan ehtoa.
Se tarkoittaa, että Hän joutuu tekemään meissä -
myös särkevää työtä.
2. Korinttolaiskirje 4:7
"Tämä aarre on meillä saviastioissa, jotta nähtäisiin tuon valtavan voiman -
olevan peräisin Jumalasta eikä meistä itsestämme.
Me olemme kaikin tavoin ahtaalla mutta emme umpikujassa, -
neuvottomia mutta emme toivottomia, -
vainottuja mutta emme hylättyjä, -
maahan lyötyjä mutta emme tuhottuja.
Me kannamme aina ruumiissamme Jeesuksen kuolemaa, -
jotta myös Jeesuksen elämä tulisi -
meidän ruumiissamme näkyviin."
"Me tosin elämme, mutta meidät annetaan Jeesuksen tähden -
alituisesti alttiiksi kuolemalle, jotta myös Jeesuksen elämä -
tulisi näkyviin kuolevaisessa ruumiissamme."
Ei ole luvattu meille helppoa tietä.
Jos puhumme sellaista vasta uskoon tulleelle, -
että koko loppuelämä on auringonpaistetta, -
niin me valehdellaan.
Paavali sanoi ja laulussa sanotaan -
"Olen mielistynyt heikkouteen. Hätään, vainoihin."
Sillä kun minä olen heikko, silloin Jeesus on väkevin.
Jumalan voima tulee ilmi meidän heikkouden kautta -
sitä enemmän, mitä enemmän Jumala saa riisua meitä omasta itsestämme.
Hän muuttaa meitä oman kuvansa kaltaiseksi.
Monet pelkäävät lähteä sille tielle.
Yhdessä evankeliumissa sanotaan "Joka ei ota joka päivä ristiänsä -
ja seuraa minua, ei ole minulle sovelias"
Ristin ottaminen kuuluu meidän jokapäiväiseen elämään.
Minä olen halunnut ottaa sen alun perinkin ja haluan kantaa sitä.
Minä tiedän, että minun kanssa kantamassa sitä on itse Jeesus.
Kaikilla vaikeuksilla on oma tehtävänsä elämässä.
Kun minulle sattuu jotain pahaa, -
tai kun on ollut paljon vaikeita sairauksia, en viitsi luetella niitä.
Nyt olen parantumassa siitä tappavasta syövästä, mikä minulla oli.
Niin, -
jos on jotain vaikeaa, ensimmäisenä kiitän Jeesusta.
Oli mikä tahansa.
Kiitos on sellainen, joka on minusta ihan mahtava juttu.
En muista olenko kertonut aiemmin siitä, kun Rautalammille muutettiin -
ja uskon alkupäiviä elin.
Otin kaurahiutalepaketin käteen, -
se putosi ja kaikki hiutaleet meni lattialle.
Tasi ajatteli sitä entistä Eliinaa, jolta välillä lähti joku kirosanakin.
Ei tosin kovin paljon, mutta joskus lähti.
Tasi sanoi minulle "Mitäpä ajattelit?"
Sanoin "Ajattelin, että 'Kiitos Jeesus. Tälläkin on joku tarkoitus'."
Tasi oli ihan hiljaa sen jälkeen.
Ajattele. Vaikka kauraryynien lattialle menosta olisi kyse, -
voin kiittää Herraa. Niinkin pienestä asiasta.
Olen kiittänyt kaikista sairauksista, mitä minulla on ollut -
ja on, pysyviä sairauksia.
Minulla on älytön määrä lääkkeitä.
Luulisi, etten jaksa mitään niitten lisäksi syödä, -
mutta yllättävän paljon jaksan syödä lääkkeiden lisäksi.
Sitten on se, -
"Anna meille meidän jokapäiväinen jäätelömme -
ja viinerimme", ja tämmöisiä kaikkia.
Mutta jotenkin se itsensä löytäminen.
Tässä vuosien myötä olen yhä voimakkaammin tajunnut sen, -
että minuna, minuna itsenäni, olen juuri sellainen, -
mitä Jumalan haluaa minun olevan.
Minä en ole tusinatuote etkä sinä ole.
Joka ainut meistä on ainutkertainen.
Anna Herran tehdä sinusta se ainutkertainen, ainutlaatuinen.
Se, jota Jumala arvostaa ja rakastaa äärettömän paljon.
Älä yritä olla reipas -
ja niin kuin sanon, liian uskovainen, -
niin että se usko näkyy vain ulkokuoreessa.
Usko on sydämessä -
ja sieltä se tulee, pursuaa ihan oikeasti.
Yksi ystäväni sanoi kerran Tasille, kun kuuli minun puhuvan, -
että hän on pitänyt itseään avoimena, mutta Eliina on levällään.
Minä mielestäni olen sitä.
Muistan, että jo koulussa -
aineiden kirjoittaminen oli helppoa, kun ei tarvinnut muuta kuin kirjoittaa.
Tiesin, että yleensä minun aineet luetaan koko luokan kuullen.
Olin äärettömän arka ja ujo.
En uskaltanut viitata, kun tiesin etten varmasti tiedä, -
kun en lukenut läksyjä.
Minun suomenkielenopettaja oli Simo Korpelan poika, Jorma Korpela.
Aivan mahtava Jorkki. Aivan uskomattoman ihana opettaja.
Hän sanoi minulle joskus, kun silloinkin puhuin -
'minä' ja 'meillä', -
että "Sinua ja minua ei paljon liikuta, mitä muut meistä ajattelee".
Se avoimuus on minussa ollut -
ja olen tuntenut, että minun kuuluu olla tällainen.
Olen puhunut omista synneistäni, mitä olen tehnyt uskovana.
Kirjassa olen puhunut siitä, kun rakastuin toiseen mieheen.
Toisen vaimon mieheen. Ja miten sen taistelun Jumala voitti.
Nyt olen puhunut näissä TV7:n ohjelmissa siitä, -
miten aloin uudestaan juomaan, -
miten inhosin itseäni ja mikä taistelu siitä oli, jonka Jumala voitti.
Nyt olen saanut olla parikymmentä vuotta täysin raitis -
ja onnellinen.
Kaikkea tämmöistä.
Jos se tie, jonka Jumala tuo tullessaan, tuntuu siltä, -
niin kuin sanotaan "...se portti on ahdas ja tie kaita, joka vie elämään, -
ja harvat ovat ne, jotka sen löytävät."
Muista, että se portti, mistä meidän kuuluu mennä, -
on Jeesuksen risti. Siihen meidän kuuluu jättää kaikki.
Syntimme, ansiomme, kaikki.
Meillä ei ole mitään, ellei Jeesus meille anna.
Alussa se kaita tie pelottaa, kun on niitä käskyjä.
Kuitenkin ne Jumalan käskyt on varjelemassa meitä pahalta.
Kun annat Jumalalle vapaat kädet, Hän tekee sinusta sinut.
Olet juuri sellainen sinä, kuin Jumala haluaa sinun olevan.
Silloin löydät sen tien avaraan paikkaan, -
joka vuotaa mettä, maitoa ja hunajaa.
Ei voi olla tämän ihanampaa elämää, -
kuin tämä, jota olen elänyt tämän 42 vuotta.
En voisi olla onnellisempi.
Kun tulee jotain vaikeatakin, niin minulla on täysi varmuus, -
että Jumala vie senkin voittoon. Tapahtuu Jumalan tahto.
Olen täysin Herran hoivassa ihan joka ainut hetki, -
niin kuin minun rakkaatkin. Samoin sinä, joka kuuntelet.
Olet Jumalalle äärettömän rakas.
Sen takia, älä pane mitään jarruja Jeesukselle -
vaan sano "Tässä minä olen. Ota kaikki ja anna kaikki.
Sinä haluat antaa meille sen yltäkylläisen elämän.
Sen, joka on sullottu kukkura."
Ajattelepa jäätelökippoa, joka on sullottu täyteen.
Sieltä löytyy sen onni ja ilo, -
rohkeus ja rakkaus.
Minä voin sanoa oikeasti, että olen mahdottoman onnellinen ihminen.
Se on täysin totta.
Minulle sanottiin alussa, kun puhuin, -
niin kuin sanoi Jorkkikin, se suomenopettaja, -
siitä, kun puhun niin avoimesti.
"Mikään ei tunnu liikuttavan vaikka tiedät, että aineet luetaan."
Minun ylioppilasaine oli kuulemma, -
niitä valittuja aineita.
En muista montako niitä valittiin, niitä parhaita.
Minulla oli aineessa 9 pilkkua. Joka ainut pilkku oli väärässä paikassa.
En tykännyt suomenkieliopista.
Jorkki kysyi "Mitenkä sinä oikein laitoit nämä pilkut?"
Vastasin "Sopivin välimatkoin". Yksikään ei osunut oikein.
Siitä huolimatta sain L:n siitä aineesta. Pilkuista huolimatta.
Ei olla niin pilkuntarkkoja näissä asioissa.
Ei se pilkusta ole kiinni, vaan sinusta.
Että sinä sinuna uskallat heittäytyä Herran käsiin, -
jossa varmasti olet turvassa.
Haluan ehtiä vielä, kun tiedän, että minulla on täällä Raamatun välissä -
Lemisen Ekin kortti.
Näytän ensin sinulle. Tämmöinen.
Nyt pitää ensin juoda vähän vettä, että pystyn lukemaan.
Olin joulun alla soittanut taas Ekille.
Se, että Eki sanoi "Kyllä sinusta hyvä tyttö tulee", ei riittänytkään silloin.
Minulla oli vaan hirveän paha mieli ja ahdisti mahdottoman paljon.
Ekiltä tuli jouluksi kortti.
"Hyvää joulua sinulle ja sille isä-Heinoselle ja pojille.
Toivotteleepi Lemisen Eki."
Sitten lukee "Tuo pikkumies ylettyy kurkottamalla hoitamaan tehtävänsä."
Laittaa tätä kranssia oveen.
"Me taas emme pysty emmekä yletä hyppäämälläkään.
Me pääsemme hoitoon ja hoitamaan tehtäväämme putoamalla, -
kun meitä vielä pudotellaankin.
Tyhjään emme putoa, emmekä hankeen -
vaan Jumalan armoon Kristuksessa, kuin lämpimään syliin."
Eki oli sellainen, joka eli armosta koko ikänsä.
Hän tunsi syntisyytensä. Minä tunnun olevan samanlainen -
ja haluan olla loppuun asti sitä.
Syntisiä me ollaan mutta me ollaan armahdettuja ja rakastettuja.
Sinä, niin kuin minäkin, joka ainut meistä.
Sekin, joka ei osaa antaa itselleen mitään arvoa.
Olet Jeesuksen veren arvoinen ja armon ansaitseva, -
kun vaan sanot "Tässä olen, Herra". Se riittää. Aamen.
§Tekstitys: A. Eskola