No hei. Me äsken käytiin kahvilla porukalla ja nyt jatketaan.
Sama paita on päällä. En sotkenut kahviin enkä pullaan.
Tosiasiassa kahviin en ole voinut sotkea 40 vuoteen.
Niin pitkään aikaan en ole sitä juonut, -
kun maha ei ole samaa mieltä minun kanssa kahvin juonnista.
Antille soittelin viimekerralla, -
kun se minun sarja tuli ensimmäisen kerran ulos telkkarista, -
ja kiitin Anttia. Sen kanssa on niin hirmu kiva tehdä yhteistyötä.
Me ollaan paljon tehty yhdessä. Kymmeniä ja kymmeniä jaksoja.
Aikoinaan siellä TV7:ssa ja nyt täällä meidän kotona.
On niin hirmu helppo ja hyvä, kun on tuttu Antti kuvaamassa -
ja tuttu Heinoska, joka söhlää.
Rukoillaan varalta tässä välissä. Se ei ole yhtään pahitteeksi.
Taivaan Isä, Sinä tiedät, miten minä aina söhlään asioitta -
ja sotken ja kaikkea sellaista.
Minulla olisi hirveän monia asioita, -
joista haluaisin puhua vielä tässä sarjassa.
Anna minulle juuri oikeita asioita ja oikeita sanoja, mitä kuuluu.
En halua olla ketään haavoittamassa vaan rohkaisemassa -
olemaan aina valmiina Herran työhön.
Nyt tällä kertaa minä puhun epäuskosta.
Raamatussa puhutaan epäuskoisista ihmisistä. Jeesus itse puhuu niistä.
Tämä on minusta hyvä esimerkki.
Matteuksen evankeliumin 17 luvussa sanotaan: -
"Kun he palasivat väkijoukon luo, -
Jeesuksen eteen tuli mies, joka polvistui -
ja sanoi: "Herra, armahda poikaani!
Hän on kuunvaihetautinen, ja hänen tilansa on kovin huono.
Hän kaatuu usein, milloin tuleen, milloin veteen.
Minä toin hänet opetuslastesi luo, -
mutta he eivät pystyneet parantamaan häntä."
Silloin Jeesus sanoi: "Voi tätä epäus- koista ja kieroutunutta sukupolvea!
Kuinka kauan minun vielä on oltava teidän keskuudessanne?
Kuinka kauan minun pitää kestää teitä? Tuokaa poika tänne."
Jeesus käski ankarin sanoin pahan hengen poistua, ja se lähti pojasta.
Siitä hetkestä poika oli terve.
Kun he olivat taas keskenään, opetuslapset kysyivät Jeesukselta: -
"Miksi me emme kyenneet ajamaan sitä henkeä pojasta?"
"Koska teillä on niin vähän uskoa", vastasi Jeesus.
"Totisesti: jos teillä olisi uskoa edes sinapinsiemenen verran, -
te voisitte sanoa tälle vuorelle: 'Siirry täältä tuonne', ja se siirtyisi.
Mikään ei olisi teille mahdotonta.
Tämä laji ei lähde muulla kuin rukouksella ja paastolla."
Tästä sanasta 'paasto' sanotaan alaviitteessä, -
että se jae, -
siis koko se jae puuttuu vanhimmista käsikirjoituksista.
Kyllä Raamatussa kehotetaan myös paastoamaan.
Mutta tässä ei ollut kysymys siitä, -
että opetuslapset eivät olisi paastonneet ja rukoilleet.
Vaan epäuskosta.
Kun me nähdään, mitä tapahtuu, -
niin me hirveän helposti tullaan epäuskoisiksi.
Kun he näkivät sen, miten poika heittelehti siellä -
eripuolille ja tällä lailla, niin he uskoivat siihen mitä näkivät, -
eikä siihen, mitä Jeesus oli heille sanonut.
Te voitte parantaa sairaita ja ajaa ulos riivaajia, ja kaikkea tätä.
Heille oli jo annettu siihen Jeesuksen valtuudet -
mutta he uskoivat omiin silmiinsä.
Heti, kun Jeesus käski, niin ne lähti.
Luen toisen kohdan tähän samaan asiaan liittyen.
Siinä puhutaan siitä, Matteus 14 luvussa, -
miten Jeesus kävelee veden päällä.
"Heti sen jälkeen Jeesus käski opetuslasten nousta veneeseen ja -
mennä vastarannalle edeltäkäsin, sillä aikaa kun hän lähettäisi väen pois.
Kun ihmiset olivat lähteneet, hän nousi vuorelle -
rukoillakseen yksinäisyydessä. Illan tultua hän oli siellä yksin.
Vene oli jo hyvän matkan päässä rannasta -
ja ponnisteli aallokossa vastatuuleen.
Neljännen yövartion aikaan Jeesus tuli opetuslapsia kohti -
kävellen vettä pitkin.
Kun he näkivät hänen kävelevän järven aalloilla, he säikähtivät -
ja huusivat pelosta, sillä he luulivat näkevänsä aaveen.
Mutta samassa Jeesus jo puhui heille: "Pysykää rauhallisina, -
minä tässä olen. Älkää pelätkö."
Silloin Pietari sanoi hänelle: "Herra, jos se olet sinä, -
niin käske minun tulla luoksesi vettä pitkin."
"Tule!" sanoi Jeesus.
Pietari astui veneestä ja käveli vettä pitkin Jeesuksen luo.
Mutta huomatessaan, miten rajusti tuuli, hän pelästyi ja alkoi vajota.
"Herra, pelasta minut!" hän huusi.
Jeesus ojensi heti kätensä, tarttui häneen ja sanoi: -
"Vähäinenpä on uskosi! Miksi aloit epäillä?"
Kun he olivat nousseet veneeseen, tuuli tyyntyi.
Ja kaikki, jotka veneessä olivat, polvistuivat hänen eteensä ja -
sanoivat: "Sinä olet todella Jumalan Poika.""
Molemmissa kohdissa puhutaan epäuskosta.
Me uskotaan siihen, mitä me nähdään -
eikä siihen, mitä Jeesus on sanonut.
Kokoajan Pietarikin pysyi, kun hän halusi mennä Jeesuksen luo.
Ainahan se oli ensimmäisenä joka hommassa kaikkea tekemässä.
Silloinkin hän halusi kävellä Jeesuksen luo.
Hän oli menossa ihan hyvin sitä vettä pitkin, -
mutta yhtäkkiä hän tajusi, katsoi alaspäin ja näki ne aallot, -
ja välittömästi alkoi uppoamaan.
Niin meillekin käy, jos me ollaan epäuskoisia.
Me ei pysytä silloin pinnalla, -
ei missään tapauksessa, ei missään asiassa.
Meille Jeesus on esimerkiksi sanonut, -
"Älkää siis huolehtiko huomispäivästä, -
se pitää kyllä itsestään huolen.
Kullekin päivälle riittävät sen omat murheet."
Me jo viikkoja ja kuukausia etukäteen murehditaan ja huolehditaan, -
mitähän sitten, mitenkä selviän, tuleeko tästä mitään.
"Ei tästä tolkkua tule kuitenkaan".
Eihän me silloin voida edes ajatella, että me uskottaisiin.
Muistan, kun minulla oli Rovaniemellä se ensimmäinen aivoinfarkti.
Sen aikana tulin uskoon.
Minä oikeasti uskon, uskoin sen, -
että jos on uskoa sinapinsiemenen verran, niin voi siirtää vuoria.
Minun kävely oli huonoa -
ja me lähdettiin Tasin kanssa pikkuisen kävelemään.
Ja tiedättekö, kun näin siellä sen Ounasvaaran tunturin, -
minun piti pakottaa itsesi ajattelemaan jotain muuta, -
etten vahingossa käske sen siirtyä paikaltaan, -
kun se taatusti olisi siirtynyt.
Muistin, että Raamatussa puhuttiin siitä, -
että jos on sinapinsiemenen verran uskoa, -
niin se riittää siirtämään vuoria. Minulla oli säkillinen niitä siemeniä.
Samana päivänä olin ajatellut...
Mietin, missä ne sitten pitää Ounasvaaran kisat, -
jos se siirtyy pois paikaltaan. Ei pidä mennä ajattelemaan tätä ollenkaan.
Samana päivänä, aamulla, oli Jumala...
Minulla oli jo seitsemän kuukautta kestänyt se halvaus.
Jos otin litran maitopurkin vasempaan käteen, -
aloin kaatumaan vasemmalle. Minulla oli erittäin huono tasapaino.
Eläkepapereita oltiin minulle hommaamassa silloin, -
ettei minusta enää töihin ole. Olin silloin 37-vuotias.
Silloin, no, kerron koko jutun.
Olin luvannut itseni Herralle, Herran työhön, -
ihan kokonaan, -
jos se vaan pelastaa minut.
Sitten ajattelin, kun olin niin kauan ollut halvaantuneena, -
jo seitsemän kuukautta, että olenko oikeasti niin surkea pakkaus, -
ettei Jumalakaan pysty minua käyttämään.
"Anna joku lohduttava Sana Raamatusta".
Aukaisin Raamatun ja ensimmäisenä luin sieltä sanat -
"Luuletteko te pelolla lisäävänne ikäänne kyynäränkään vertaa".
Silloin sanoin Herralle "Kehtaat sinäkin vielä motkottaa.
Eikö tässä ole tarpeeksi tietämistä muutenkin".
Niin minä sitten tein.
Ajattelin, etten itse tälle mitään mahda.
Seuraavana aamuna, kun heräsin, -
minulla oli sellainen olo, -
että jotenkin en oikein kävellyt maassakaan kunnolla.
Minun teki hirveästi mieli hyppiä -
mutta pelkäsin, etten pääse takaisin lattialle, jos hyppään.
Kiloja oli melkein yhtä paljon kuin nytkin.
En tiennyt, mitä se oli. Myöhemmin ymmärsin, -
että se oli ensimmäinen kerta, kun täytyin Pyhällä Hengellä.
Minulla oli aivan älytön ilo ja riemu sisälläni.
Menin poikien huoneeseen, kun he olivat koulussa, ja laiton oven kiinni,
ettei Tasi minua näe. Ettei se luule, että sekosin lopullisesti.
Että, mitä nyt tehdään sitten.
Välillä katsoin kelloa, että pakko on ruokaa mennä tekemään.
Minulla vain hymy levisi korviin asti.
Tasi kysyi "Mikä sinulla on?". Vastasin etten tiedä.
Silloin yhtäkkiä Herra sanoin minulle -
"Hänen haavainsa kautta te olette paratut".
Ja minä tiesin, että olen terve.
Aloin kertomaan Tasille ja ystäville, ketä oli meillä käymässä, -
että Jumala on minut parantanut.
Ne kysyi "Etkö ole enää halvaantunut?"
Sanoin "Olen, mutta saatana valehtelee ja minä sitä enää usko".
Kolme yötä sen jälkeen minulta oli kaikki halvausoireet hävinneet.
En tajunnut silloin, mitä se oli, mutta se oli jotakin uskomatonta.
Kun luin Raamatusta näistä asioista, -
sitten ymmärsin sen, että sen Jumala teki.
Soitin lääkärille, ettei hommaa niitä eläkepapereita, -
Jumala on minut parantanut.
Minua tutkittiin ja lääkärit sanoivat, -
"Kyllä. Se on totta. Et olisi muuten voinut parantua.
Se on Jumalan ihme."
Nyt sotkeudun tällaisiin asioihin mutta minulla hyppii aina ajatukset.
Mutta se epäusko oli minullakin.
Kuitenkin, -
Jeesuksesta sanotaan, -
että Hänen haavainsa kautta me olemme parantuneet.
Jos se tulee kohti, sydämeen asti, -
niin se on totta.
Jotenkin siitä lähtien minulla on ollut se usko, -
että, mitä Jumala päättää, sen Hän tekee.
Olenpa minä siitä mitä mieltä tahansa.
Tässä opetuslapsilla oli tämä epäily ja epäusko, -
koska he näkivät oikeasti, miten kovasti tuuli.
Pietari alkoi vajoamaan, -
Jeesus otti hänet kiinni ja auttoi veneeseen.
Ja syytti heitä heidän epäuskonsa tähden.
Tämä on niitä asioita, -
mitä puhutaan Raamatussa opetuslapsista.
Ei ne olleet aina niin viivastolla kaikissa asioissa Jeesuksen kanssa.
He eivät ymmärtäneet kaikkea vaikka Jeesus oli sen heille selvittänyt.
Jos he eivät nähneet omilla silmillään, sitä myrskyä -
tai sitä, kun se poika heittelehti, -
heillä ei riittänyt uskoa siihen uskonrukoukseen.
On kahdenlaista uskoa. On ensinkin se pelastava usko, -
jonka Jumala haluaa antaa kaikille omilleen.
Sitten on myös se usko, joka riittää siirtämään vuoria.
Minun tekee mieli kertoa vielä sellainen käytännön juttu.
Rautalammilla meillä oli meidän ainut, -
ensimmäinen ja viimeinen oma koti.
Muut oli armeijan taloja, missä me asuttiin.
Se oli hyvin korkeakattoinen talo.
Ja kaksikerroksinen, joo.
Se oli korkea ja suippokattoinen.
Kattoon oli laitettu uuden pellit, mutta se olisi pitänyt vielä maalata.
Miehelläni, joka on lentäjä, on korkeapaikankammo.
Ei hän voi mennä katolle.
Hän soitti ystävilleen. Karille, joka on myös lentäjä, -
mutta hänellä ei ole korkeapaikankammoa,
ja Einolle, joka on psykologi.
Eikä hänelläkään ole korkeapaikankammoa.
He molemmat tulivat meille maalaamaan kattoa.
Minä pidin vahtia siinä alhaalla.
Nostin itselleni pihalle tuolin -
ja istuin siinä katsomassa, -
että, jos maalarit tarvitsee ohjeita, niin sanon.
Yhtenä päivänä ne sanoivat Tasille, -
"Kiipeä tänne auttamaan".
Hän pääsi tikapuitten yläreunaan -
ja tuli hissukseen alas. Ei pystynyt menemään sinne ylös.
Kun ne pojat tuli illalla meille, ja aamulla piti alkaa katon maalaus, -
niin Eino sanoi minulle, kun he tiesivät että olen tullut uskoon, -
"Ei ole taas Eliina hoitanut hommiaan".
Tiesin, mitä hän sillä tarkoitti. Kun sataa, eikä katolle voi mennä.
Sanoin "Älkää hätäilkö".
Minä tunsin hyvin suurena Jumalan voiman päälläni -
ja tiesin, että Jumala haluaa todistaa heille tätä kautta, -
kun ei niille oikein pystynyt puhumaan Jeesuksesta.
Sanoin "Älkää hätäilkö. Pääsette puolentunnin kuluttua katolle".
Sitten ei satanut ja he menivät katolle.
Se maalaus kesti neljä päivää.
Se oli iso talo.
Kokoajan oli ne sadepilvet tulemassa meidän talon päälle.
Pojat huusivat "Nyt Eliina, äkkiä töihin, kohta sataa!".
Minä menin pihalle -
ja tunsin Pyhän Hengen painon niin suurena, -
että tuntui, että vajoan siihen peltoon.
Joka kerta käskin Jeesuksen nimessä niiden pilvien hajota.
Joka kerta ne hajosivat meidän talon päältä.
Sitten yhtenä päivänä, ystäväni Helka, tuli minua katsomaan.
Ei linnuntietä varman ollut puolta kilometriä hänen luokseen.
Hän tuli katsomaan olemmeko pystyneet aloittamaan olekaan -
katon maalaamista, kun heillä oli satanut kokoajan.
Sanoin "Ei meillä sada". Eikä satanut.
Yhtenä päivänä minun oli pakko lähteä käymään Kuopiossa.
En ollut silloin siellä komennettavana. Ukkojen komennettavana.
Sen, mitä he sinä päivänä maalasivat, sade pyyhki pois.
Eikä he saaneet mitään aikaiseksi. Kun menin takaisin kotiin, -
silloin taas ei satanut, kun olin paikalla.
Ja ennen kaikkea Jeesus oli paikalla.
Se psykologi kerran tuli eteeni ja sanoi -
"Mitä tämä oikein on? En ymmärrä."
Sanoi "Ei tässä ole mitään ihmeellistä.
Kun Elia rukoili rukoilemalla, ei satanut 3 vuoteen ja 6 kuukauteen.
Eihän tässä ole kuin muutamasta päivästä kyse."
Pyöritti päätään ja lähti pois.
Minä kuulin, kun miehet, Kari ja Eino, puhuivat siitä, -
etteivät ymmärrä, mikä siinä on, -
kun aina, kun Eliina käskee, pilvet hajoavat.
Näin, miten Tasia ärsytti niitten puheet, -
kun hän ei halunnut sanaakaan kuulla Jeesuksesta siinä vaiheessa.
Sitten tuli se vaihe, että pojat tulivat sanomaan minulle -
"Nyt ollaan loppusuoralla".
Kun he olivat pätkän maalanneet, he aina siirsivät tikkaat, -
katolla olleet tikkaat eteenpäin.
He sanoivat "Takaatko ettei sada loppuaikana?"
He eivät uudelleen nosta tikkaita ylös.
Kysyin kauanko kuivumiseen menee aikaa. "Puolituntia".
Sanoin, että kyllä voitte ihan hyvin tuoda tikkaat alas.
He toivat, eikä satanut.
Sen puolentunnin päästä tuli sen kesän hirvein ukkosmyrsky.
Ajattelin, että saatanaa taisi ottaa vähän päähän, -
kun ei saanut pilattua sitä sadehommaa.
Siinä toimi tämä uskonarmolahja.
Juuri se usko, joka siirtää vuoria.
Kyllä minä olen joskus muulloinkin pyytänyt, ettei sataisi -
mutta ei ole tapahtunut mitään.
Ei minulla ole ollut sitä oloakaan, että tapahtuisi jotain.
Kerran oltiin menossa Kairosmajalle ja oli jäätävää tihkua.
Tasi joutui aina hyvin lyhyen matkan jälkeen -
käymään pyyhkimässä ulkopuolelta tuulilasia, että näki ajaa.
Sitten minä sanoi "Entäs, jos rukoiltaisiin?"
Rukoilin "Herra, lopeta tuo tihku, että me päästää nopeammin eteenpäin".
Sen jälkeen ei tarvinnut enää pyyhkiä. Lasi oli ihan kirkas ja puhdas.
Uskonarmolahja -
on täysin älyvapaa usko, -
joka annetaan tiettyihin tilanteisiin.
Erillinen on uskonarmolahja, joka on iankaikkinen elämä.
Se kuuluu joka ainoalle, joka haluaa ottaa Jeesuksen vastaan.
Myös sinulle.
Ajattele, minkälaista elämää olen saanut elää.
Tämmöisiä tosi hurjia juttuja.
Elämässäni on vaikka kuinka paljon tapahtunut, -
että välähdyksenomaisesti tajuan, -
että nyt Jumala tekee tätä ja tätä. Ja se tapahtuu välittömästi.
Siinä heti uskon alussa kävin kirjastossa -
ja aina rukoilin "Jumala, anna minulle sellainen kirja, jonka nyt tarvitsen".
Kerran oli sellainen oikein ohut kirja.
En tiedä, miten kirjailijan nimi lausutaan enkä muista kirjan nimeä -
mutta siinä luki tällaisia.
Kun hän lapsenlailla rukoili, -
niin Jumala vastasi.
Kerran hän oli pyytänyt muistaakseni kirjoituspöytää itselleen.
Kun sitä ei alkanut tulemaan, niin hän kysyi Jumalalta -
"Miksi et ole sitä antanut?"
Jumala oli sanonut "Kun et ole sanonut, minkälainen sen pitäisi olla".
Kun hän sen kertoi, hän sai sen pöydän.
Se minua rohkaisi hyvin paljon -
tällaiseen täysin älyvapaaseen uskoon, -
joka riittää ja kykenee siirtämään vuoria.
Sen takia Ounasvaarakin on paikallaan edelleen, -
kun minä en suostunut sanomaan, että siirry.
Koska, missä ne sitten niitä kisoja pitäisi.
Ajattele, miten jännä asia on usko.
Se on kaikkea muuta kuin tylsää.
Se on maailman ihanin asia. Me ei vaan tajuta sitä.
Me vaan luullaan, että se on vaan kieltoja ja käskyjä, sääntöjä ja tylsää.
Niin minäkin ajattelin ennen.
Niin jännää seikkailua en ole ikinä elänyt elämässäni, -
kun siitä lähtien, kun löysin Jeesuksen.
Sen takia, sinäkin siinä, sano vain Jeesukselle "Tässä minä olen".
"Minäkin haluan sen uskon, joka Sinulla on.
Minäkin haluan ottaa Sinua kädestä kiinni ja Sinä viet minut perille.
Ihan perille asti Taivaan kotiin -
pois kaikista kivuista ja säryistä ja hädästä, -
ja rahapulasta ja vaikeista ihmissuhteista, kaikesta, -
sinne, missä ei ole muuta kuin rakkautta, -
iloa, riemua ja valoa."
Jumala sinua siunatkoon. Hei hei.
Tekstitys: A. Eskola