Isän, Pojan ja Pyhän Hengen nimessä -
me ollaan sinun kanssa taas tässä telkkarin ääressä.
Kun olen ajatellut tätä ohjelmaa, niin ihan äsken minulle tuli mieleen -
sellainen virsi, jossa sanotaan -
"Kiitos olkoon Jumalalle, Karitsalle, olen armoliitossa!
Minut kalliisti hän osti, minut nosti kadotuksen kuopasta.
Purjeisiini tuulta anna, mua kanna meren yli mailleni.
Pidä, Jeesus, itse perää, Herra, herää!
Muuten hukkuu haahteni."
En tiedä, miksi tämä nousi, -
enkä tiedä, onko nämä sanat edes samassa säkeistössä, -
mutta nämä sanat nousivat hyvin voimakkaana mieleeni.
Tämmöisiä puheita ei yleensä pidetä TV7:ssa -
mutta minusta tuntui, että minun kuuluu puhua nyt tästä asiasta.
Nyt on muistaakseni 6.2., lauantainpäivä.
Antti on taas meillä kotona käymässä ja me muutama juttu tehdään -
entisten lisäksi.
Tämä, joka nyt nauhoitetaan, tulee sinne entisten väliin -
ja siitä sarja jatkuu. Kesään asti varmasti päästään niillä.
Tuntui, etten voi tehdä tällaista siirtoa, mitä olen tekemässä, -
ilman, että ilmoitan etukäteen.
Pari viikkoa sitten minulla alkoi hirmu voimakkaasti tuntumaan, -
että onko paikkani enää KRS:ssa vai onko se TV7:ssä.
Siinä oli vaihtoehdot.
Ystäväni, jolle kerroin tästä, nauroi minulle ihan kunnolla.
"Ajattele, olet kohta 80 ja sanot irti itsesi töistä, ja haet uutta työtä."
No niin, mutta kun tunnen itseni 49-vuotiaaksi, -
niin minulla on vielä älyttömästi työvuosia edessä.
Haluan tehdä Jumalan tahdon mukaan, en oman tahdon mukaan.
Jotenkin se TV7 veti minua puoleensa enemmän ja enemmän.
Tiedän, että sekin on vajavainen porukka, -
ihan niin kuin kaikki muutkin, ihan joka ainut seurakunta.
Se täydellinen seurakunta on vasta siellä Taivaassa.
Meillä on tietyt heikkoudet ja vajavuudet -
mutta yhdessä me tehdään sellainen sekametelisoppa, -
jota Jumala käyttää tahtomallaan tavalla.
En päässyt siitä ajatuksesta irti, -
että onko paikkani enää Kansan Raamattuseurassa.
Vähän yli 38 vuotta olen ollut siellä työntekijänä.
Sinne Jumala johdatti minut -
niin selkeästi, monien näkyjen ja sanojen pohjalta -
ja sanoi, että minun kenttä on koko Suomi.
Olin kuullut, että minua suunniteltiin Savon-työn evankelistaksi.
Ajattelin, etten voi ottaa sitä vastaan, koska minun kenttä on Suomi.
Kun Kalajoen Jomppe, joka oli silloin minun pomo, -
sanoi, että minut kutsutaan Kansan Raamattuseuran evankelistaksi, -
niin sanoin hyvin topakasti "Minun kenttä on sitten koko Suomi".
Jomppe sanoi "Saat, saat koko Suomen. Älä hätäile."
Minun on ollut hyvä olla Kansan Raamattuseurassa.
Olen luullut, että olen siellä loppuikäni mutta nyt kuitenkin -
Jumala on johdattamassa johonkin uuteen.
Sellaiseen erilaiseen.
Tiedät, jos olet katsonut TV7:stä ohjelmiani.
Minulla on siellä toistasataa ohjelmaa, tietääkseni.
Tämä taitaa olla 100. Eliinan eväät, mitä me nyt tänään tehdään.
Sen takia me juodaan kakkukahvit, syödään kakkukahvit.
Äsken meillä oli kalakukkoa. Aina, kun Antti tulee, tilaan kalakukkoa.
En osaa itse tehdä mutta tiedän kalakukko-Anna-Liisan, -
joka tekee älyttömän hyvä kukot.
Kiitos hyvästä ruuasta hänelle ja Taivaan Isälle.
Se ajatus vain pyöri pyörimistään minun päässäni.
Missä minun paikka on, jos Jumala antaa minulle vielä elonpäiviä?
En tiedä, kuinka paljon niitä minulla on.
Onko vuosi, onko puolivuotta, onko viikoissa laskettavissa, vai miten.
Haluan kuitenkin tehdä Herran tahdon mukaan.
Oli se mikä tahansa.
Minä en uskalla tehdä minkäänlaista ratkaisua, -
ennen kun Jumala on sen minulle varmistanut.
Minun työhän alkoi Kansan Raamattuseurassa siitä, -
että Jumala johdatti minut ensin evankelista kurssille oppilaaksi.
Se oli ensimmäinen evankelistakurssi Kansan Raamattuseurassa.
Se oli ollut Niilo Elorinteen sydämellä jo pitkän aikaa.
Joku oli tilannut minulle vuodenvaihteessa Sana-lehden.
Olikohan se helmikuuta, kun siellä luki, -
että syksyllä alkaa kuukauden evankelistakurssi Vivamossa Lohjalla.
Jos on sellainen kutkutus sydämessä, että pitäisi lähteä sinne, -
niin sitten pitäisi hakea sinne.
No niin. Siellä Sana-lehdessä luki, että tämmöinen kurssi olisi.
Jumala oli vähän aikaisemmin sanonut minulle, -
että minun kenttä on olla koko Suomen evankelistana.
Se oli sitä myöten selvä.
Luin sen ohjelman, mikä siinä on tai millainen se on.
Olin Niilo Elorinteen tavannut muutaman kerran.
Kuulut häntä Rovaniemellä asuessani.
Minä tykkäsin hirveästi hänen puheesta.
Siinä oli korkeita hintoja.
Kurssi maksoi 2000 euroa, ei kun markkoja oli siihen aikaan.
Ja minulla ei ollut mitään.
Tasin eläkkeellä elettiin ja talolainaa maksettiin.
Jumala oli sanonut etten saa mennä Rautalammilla töihin, -
koska minun pitää lukea Raamattua, kun tulen paljon saarnaamaan.
Niin minä olin kotiäiti ja luin Raamattua.
Kun Jumalalta pyysin opettajaa, enkä saanut, -
niin sanoin "Opeta sitten itse".
Vasta myöhemmin tajusin, että minulla oli maailman paras opettaja.
Jos en jotain tajunnut, niin jätin asian 'selvittelyosastolle'.
Sitten Jumala selvitti minulle niitä sen mukaan kun oli aika minun tietää.
Kun luin Sana-lehteä ja siitä kurssista, -
tuli niin hirmu voimakas olo siitä, -
että menin Tasille sanomaan, että haen tälle kurssille.
"Minä lähden kiertämään Suomea."
Hän kysyin olenko katsonut hintoja.
Kyllä olin katsonut.
"Mistä meinaat rahat saada?" Sanoin "Jumalalta".
"Kyllä Hän pitää huolen, että saan kaiken sen, minkä tarvitsen."
En puhunut siitä. Kerroin vain Raamattupiirissä, -
että olen menossa tällaisella kurssille.
Ei mitään tapahtunut.
En puhunut mitään meidän rahatilanteesta kenellekään.
Mutta Jumala sen tiesi.
Olin alusta asti, uskoon tultuani, -
Tasin palkasta, eläkkeestä, maksanut kymmenykset Tasilta salaa Herralle.
Ajattelin, että kerron sitten, kun hän on uskossa, että kestää sen kuulla.
Olen ihan varma, että jos en olisi tehnyt näin, me ei oltaisi selvitty, -
meillä ei olisi riittänyt rahat.
Herra oli kutsunut minut sille kurssille, oikeasti, -
ja minä muistin Elorinteen Niilon hirmu ihanana persoonana.
Minä kun olen tällainen, että teen ex tempore mitä sattuu, -
kuten varmasti huomaa puheestakin, että pieleen menee taas kerran, -
niin minä kirjoitin Niilolle "Ei sitä kurssia ole ennen voitu pitää, -
kun en ole ennen ollut tulossa."
Olen ihan varma tänäkin päivänä siitä, että se järjestettiin ihan minun takia.
Sen aikana vahvistui se näky.
Viimeisenä kurssipäivänä piti jokaisen kirjoittaa, -
miten voi paremmin olla oman seurakuntansa käytössä -
tämän kurssin jälkeen.
Jomppe tuli minulta kysymään, miksi en kirjoita mitään.
"En kirjoita, kun minun kenttä on Suomi.
En rupea vain omassa seurakunnassa olemaan vaan kuljen ympäri Suomea."
No niin, en kirjoittanut.
Meniköhän siitä kaksi viikkoa, -
kun minulle soitettiin Kansan Raamattuseurasta -
"Kun meillä ei aina riitä omat julistajat, -
niin voisitko tarpeen mukaan olla käytössä?"
Olin jo odottanut sitä soittoa, kun Jumala oli sanonut, että se tulee pian.
Niin. Rahat keräsi Jumala, ystäviltä tuli, keneltä mitäkin.
Yksi ystävä toi... Olin sanonut Herralle, kun meillä oli niin vähän.
Minulla oli kaksi kotitakkia, niitä oli siihen aikaan.
Niitä ostettiin lisää sen mukaan kun kainalosta hajosi.
Oli yksi parempi mekko. Ei ollut muita vaatteita.
Laiton vihkoon ylös, mitä kaikkea tarvitsen kurssia varten, -
että itse muistan ja Herra muistaa.
Sitten vain alkoi tulemaan, mitä milloinkin.
Kävelypukukangas tuli yhtenä päivänä.
Ystävä toi sen minulle ja sanoi "Tästä teetät itsellesi kävelypuvun".
Hän oli ostanut siihen jo puseron ja -
antoi minulle 100 markkaa kenkiin ja laukkuun rahaa.
Niitä vaan tuli näin.
Junamatkarahat pyysin Herralta.
Kaiken merkkasin ylös.
Yhtenä päivänä tuli pankista tiliote, jossa luki: -
2000 markkaa evankelistakurssia varten.
Siis kurssimaksut oli maksettu.
Sitten kun seuraavana aamuna piti lähteä -
junalla menemään sinne Vivamoon, -
niin illalla huomasin; -
Herranen aika, on syyskuu -
ja kurssi loppuu vasta lokakuussa.
Eihän minulla ole villatakkia.
Sanoin Herralle "Anteeksi, kun en ole älynnyt sitä villatakkia pyytää.
Se saisi olla ruskea."
Minulla oli mekko, jonka olin teettänyt, jossa oli ruskea pohjaväri, -
niin ajattelin, että siihen kävisi hyvin ruskea villatakki.
Pitäisin sitä muina päivinä kuin viikonloppuna siellä kurssilla.
Ystäväni, joka oli ollut Helsingissä viikonloppuna, -
soitti minulle ihan tohkeissaan pian rukoukseni jälkeen.
Hän kertoi olleensa Helsingissä viikonloppuna ja -
ostaneensa sieltä villatakin.
"Se on liian iso, joten olisikohan se sinulle sopiva?"
Kysyin, minkä värinen sen on. Ruskea.
On se sitten minun takki.
Se tuli viimetipassa.
Kun minulla oli ylhäällä kaikki menot ja tulot, -
niin se oli kympilleen sama summa.
Jotenkin tuntui tai Jumala on ihan oikeasti mukana tässä hommassa.
Siitä se alkoi.
Kun ajoin junalla sinne Helsinkiin, -
ja siitä linja-autolla Lohjalle, -
niin junassa kokoajan ne kiskot lauloivat "Ääni sanoo julista".
Se sama sana toistui "Ääni sanoo julista".
Se on jostakin Raamatunkohdasta.
Tiesin, että siellä tulee olemaan minun työpaikka.
Työt alkoi oikeastaan välittömästi.
Sillä tiellä minä olen ollut. Olen saanut paljon hyviä ystäviä.
Ei pelkästään Kansan Raamattuseuran työntekijöistä, -
vaan myös seurakunnista, missä olen kiertänyt.
Se on oikein, kun Raamatussa Jeesus lupaa, -
että jos haluaa kertoa Jeesuksesta, -
niin saa koteja, isiä ja äitejä ja kaikkea tämmöistä -
kaiken muun ohessa. Se on ihan totta.
Kun minä olen älyttömän ujo ja arka, -
ollut aina tai siis lapsena olin, -
ja pelkäsin esiintymistä.
Rautalammilla diakonissa alkoi pyytämään minua -
seurakuntapiireihin puhumaan.
Ajattelin, että kun pyydetään, pitää mennä.
Jännitin niin paljon, että verenpaine nousi hulluihin lukemiin, -
silmistä ratkeili suonia ja -
niska oli hirveän kipeä.
Ajattelin, että henki tässä menee, mutta menen, kun on kerran kutsuttu.
No niin. Alkutaival oli sitä.
Sitten Jumala vapautti minut sen kurssin aikana esiintymispelosta.
Jeesus sanoi minulle "Olenko minä koskaan sinua jättänyt?".
Joka kerta, kun menen puhumaan, minä tiedän, -
että Jeesus ei ole minua jättänyt.
Jotenkin on ollut niin helppo mennä sen jälkeen.
Muistan yhdenkin kirkon, -
jossa olin ensimmäisessä penkissä odottamassa vuoroani puhua.
Virsi oli menossa siinä ja en muistanut yhtään, mistä minun piti puhua.
Minä kysyin minun takana istuvilta, -
mikä ihmeen aihe minulla on?
Minulla ei ollut aavistustakaan.
Minun pää on tämmöinen. Sieltä vaan pätkii aina jotakin pois.
Siihen nähden, että minun aivot on magneettikuvattu -
neljä vuotta sitten ensimmäisen kerran, -
niin on huomattu, että 37-vuotiaana sain ensimmäisen kerran -
halvauksen, aivohalvauksen.
Silloin on minulla alkanut MS-tauti.
Se on ollut minulla kymmeniä vuosia, ja jatkuvia halvauksia.
Kysyin neurologilta, -
onko siellä edes yhtä kunnollista aivosolua jäljellä.
Hän sanoi, että on siellä useampiakin.
Hyvin aukealla näyttää minun aivot, kun katsoo kuvasta.
On sellaista valkeaa länttiä.
Kyllä Jumalalla on melkoinen huumorintaju siinäkin, -
että tällaisen, jolla ei ole juuri aivojakaan, ottaa työhönsä -
kertoman Jeesuksesta.
Mutta eihän se olekaan järjenasia vaan uskonasia.
Hän on valinnut minut tähän jo äidin kohdussa.
Ei voi olla sen ihanampaa, kuin tämä on ollut.
Ei tämä ole ollut helppo tie mutta aina ollut paras.
Paras tie jokaiselle, -
joka ainoalle, joka haluaa kerran Taivaan kotiin.
Sinne ei ole mitään muuta tietä.
Sen takia olen luvannut alun perin, että jos Herra pelastaa, -
loppuelämäni, viimeistä sekuntia myöten, -
Hän saa käyttää minua kuten haluaa.
Minulla ei ole ainuttakaan ehtoa.
Yhden ainoan kerran olen näinä vuosina kysynyt -
"Pitääkö elämäni olla näin vaikeaa?".
Silloin Herra kysyi ankaralla äänellä "Kysytkö palvelushintaa?".
Sanoin "Anteeksi, kun kysyin. Tämän koomin en kysele.
Saa maksaa sen minkä se maksaa. "
En tässä asiassa, mikäli se minusta riippuu, ikinä muuta mieltäni.
Onneksi se ei riipu minusta vaan Jumalasta.
Hänellä on varmemmat lupaukset.
Pari viikkoa sitten, kun oli menossa jossakin, -
tuli tämä ajatus, että onko paikkani jatkossa Kansan Raamattuseurassa -
vain TV7:ssä, koska aika paljon ohjelmia olen tehnyt sinne.
Aika monet tuntevat minut sen pohjalta.
Jos esim. torilla olen kesällä, -
niin siellä monet ihmiset vilkuttelee, -
toiset tulevat halaamaan. Se on minusta erikoisen kivaa.
Paitsi korona-aikana se ei oikein sovi mutta silti voi halata, -
jos vastaan tullaan.
Minä tykkään oikeasti ihmisistä ihan hirveän paljon, -
ihan kautta linjan kaikista.
Haluan rakastaa joka ainutta ihmistä.
Ei minun oma rakkaus riitä siihen mutta Jumalan rakkaus riittää.
Jumala rakastaa joka ainoata ihmistä, jonka Hän on luonut.
Sen takia minäkin haluan rakastaa jokaista.
Niin, ne vilkuttelee, hymyilee, tulee toivottamaan siunausta.
Olen hämmästynyt siitä, että mistä ne minut tuntee.
No, kai ne tuntee sieltä TV7:sta.
Tai mistäpä muualta.
Nyt oikeasti mietin sitä, että missä minun paikka on.
En halua lähteä Kansan Raamattuseurasta.
En halua mennä pelkästään TV7:lle. Mutta kun on tämä korona, -
niin ei ole tietoakaan, milloin pääsee kiertämään seurakuntia.
Minä uskon, että se viimeinen herätys on lähellä.
Jeesuksen tulo on lähellä. Ja siihen liittyy myös tämä korona.
Kun meillä ei ole tilaisuuksia kirkoissa eikä muualla, -
jossa voisi saada hengellistä hoitoa, -
niin yhä enemmän katsotaan esim. tätä TV7:n ohjelmaa.
Ne on yhä tarpeellisempia.
Jos ja kun minun kenttä on koko Suomi, -
en tavoita millään kiertämällä kaikkia, niin tämä on ainut kanava.
Sanoin Herralle "En voi lähteä.
Olet aina ennenkin näyttänyt minulle, mitä minun kuuluu tehdä.
Jos et näytä minulle, niin en voi lähteä millään."
Silloin välähti minun silmiini kuva, jonka olin nähnyt alkukesästä.
Viime kesänä.
Tiesin, mitä siinä oli. En tiennyt, mitä se tarkoitti.
Olin nähnyt silloin sen kuvan ja siitä kerron sinulle.
Siinä oli Y-risteykseen tulossa kaksi soratietä.
Tässä, missä Y:n sakarat yhtyivät toisiinsa, -
oli nurmikonpuolella hyvin kaunis risti.
Tiesin, että olen tulossa vasemmalta puolelta -
sitä tietä pitkin. Minua ei näkynyt vielä.
Oikealta oli tulossa muita ihmisiä. Niitäkään ei näkynyt -
mutta ne on Herran ihmisiä, koska risti oli siinä keskellä.
Tämä oli yksi tärkeä asia.
Siinä, missä tiet yhtyivät, tiestä tuli puolta leveämpi.
Siitä yöstä asti, kun tulin uskoon, ensimmäinen ajatus oli, -
ettei minun tarvitse enää juoda -
ja toisena oli se, että haluan rakastaa kaikkia kristittyjä, -
kuuluu ne mihin kirkkoon tahansa.
Olen miettinyt, miksi se ei toteudu milloinkaan.
Kun näin tämän, siis muistin tämän näyn, kun Herra väläytti sen minulle, -
ei ollut enää vaikea päättää. Ei minkäänlaista epäilyä.
Sitten soitin Kansan Raamattuseuran toiminnanjohtajalle, Ressulle, -
Ulla Saunaluomalle ja minun lähimmälle esimiehelle, Kalle Virralle,
ja kerroin, mitä olen tekemässä.
Että tämä on Jumalan johdatus. Minä en lähde omille teilleni.
Soitin Martti Ojarekselle.
"Mitäs sanot, jos tulisin teille töihin?"
Hän toivotti tervetulleeksi.
Minä ajattelen, kun on vähän aikaa, -
että pitää mahdollisimman monen median kautta kuulua sitä -
selkeätä Jumalan sanaa.
Kuten sinulle nyt.
Muista, että sinä kuulut siihen -
Jeesuksen rakastamaan ihmisjoukkoon.
Sinut on valittu Jeesuksen omaksi jo ennen kuin synnit tähän maailmaan.
Jumala rakasti sinua jo ennen maailman perustamista.
Siinä, sellaisena kuin olet, vaikka tuntisit itsesi rupikonnaksi, -
tai murhamieheksi, tai kiltiksi ja kunnolliseksi, -
ei riitä. Ansiot ei riitä, eikä synnitkään riitä, -
viemään meiltä armoa.
Pelastus on meille yksin armosta, yksin uskosta, -
yksin Kristuksen tähden.
Älä sen takia odottele huomiseen vaan sano nyt Jeesukselle -
"Tässä minä olen. Minäkin haluan tulla Sinun omaksesi.
Kiitos, että viet minut perille Taivaan kotiin."
Jumala sinua siunatkoon ja tervetuloa porukkaan.
Mennään sitä oikeata tietä kohti Taivaan rantaa.
Hei hei.
Tekstitys: A. Eskola