No hei. Taas ollaan tekemässä Eliinan eväitä.
Nyt on lokakuun 8. päivä, -
kun me ollaan Antin kanssa taas tekemässä näitä meidän kotona.
Tervetuloa meidän kotiin kylään tällä tavalla, -
telkkarin välityksellä.
Tiedättekö, että näitä on ihana tehdä.
Haluan puhua sinulle, joka olet siellä.
Ihan sinua varten olen tilannut näitä puheita Taivaan Isältä.
Ajattelin, että aloitetaan rukouksella.
Kiitos Jeesus, että me saadaan olla tässä yhdessä -
kuuntelemassa ja katsomassa, -
ajattelemassa ja pyytämässä, että Sinä olet ehdottomasti mukana -
antamassa minulle niitä oikeita sanoja juuri näille ihmisille, -
jotka ovat siellä kameran takana, kotonansa tai missä sitten ovatkin.
Nyt on muuten menossa minun edellisten eväitten uusinta.
Siitä ajattelin sanoa, -
kun siinä viimeisessä puheessa oli Tasi mukana.
Ihmiset aina sanovat, kun eivät näe Tasia milloinkaan niissä, -
niin minulle tuli yhtäkkiä sellainen olo, -
että sanoin, "Tulepa Tasi tähän. Sinun ei tarvitse sanoa sanaakaan."
Jos Tasin pitää yksikin sana sanoa, niin taatusti ei tule.
Kun ei tarvinnut sanoa, niin hän tuli siihen.
Minä tykkäsin ja hyvin monet ovat tykänneet siitä hyvää, -
että Tasi oli siinä mukana.
Mutta joku on saattanut tykätä siitä huonoakin -
ja on ymmärtänyt, että minä olen haukkunut Tasia siinä.
Että sen takia se ei ollut hyvä.
No, olen puhunut meidän vaikeuksista.
Tasi on sanonut minulle, että jos hän kieltäisi minua kertomasta niistä, -
niin hän ei silloin rakastaisi Jeesusta.
Sen takia minä puhun siitä nimenomaan Tasin luvalla.
Luuletko sinä, että kaikki meidän kauheimmat asia kerron?
En taatusti kerro. En minäkään mikään pulmunen ole, eikä Tasi ole.
Mutta me rakastetaan toisiamme mahdottoman paljon, -
enemmän kuin milloinkaan.
Tasi on ollut minun kouluttaja, -
Jumalan antamana kouluttaja evankelistan hommaan, -
että osaisin puhua teille, joilla ei ole ihan helppo avioliitto.
Ettei liitto olisi vain kulisseja vaan se olisi ihan oikea.
Sellainen, jossa olisi keskinäistä rakkautta.
Suuta kuivaa, niin pitää juoda välillä. Älä välitä siitä.
Meidän kihloihin menosta on 58 vuotta -
ja naimisiin menosta 57 vuotta.
Elämämme ei ole ollut helppoa.
Me molemmat oltiin koulussa, silloin kun tavattiin.
Minä Kuopiossa sairaanhoitajakoulussa ja -
Tasi Kauhavalla ilmasotakoulussa kadettina.
Ei me kihloissa ollessa vissiin nähty kuin muutama kerta.
Tai ei nähty, ilman 'vissiin' sanaa.
Ei läheskään joka viikonloppu voinut tulla junalla Kauhavalta Kuopioon.
Ihan lyhyesti: Kun ensimmäisen kerran nähtiin, niin Tasi kosi minua.
Tokaisin vain "Kosi sitten kun olet selvinpäin".
Viiden päivän päästä hän tuli meille ja sanoi, että on selvinpäin ja kosi.
Kysyin, kauanko saan miettimisaikaa. Niin "Tuon Valkeisenlammen ympäri".
Valkeisenlammen rannalla asuttiin ja se ei ole iso lampi.
Kuitenkin se on minulle liian iso lampi, -
että loppuun asti jaksaisin kävellä vastaamatta kysymyksen.
Ei me oltu kävelty paljoakaan, kun mietin, että on hän ainakin topakka.
Kun kysyin mitä sitten, jos vastaan kieltävästi, -
niin sitten ei enää tavata.
Olin aina ajatellut, että tarvitsen sellaisen miehen, -
joka pystyy pitämään minut kurissa, -
kun olen vähän kuriton penska, ja mummo, nyt vieläkin.
Pidän oman pääni aika paljon.
Tasissa oli kuitenkin jämäkkyyttä.
Jotenkin, vaikka en ollut uskossa, tuli sellainen olo, -
että tämä on sen verran tärkeä asia, että pitää kysyä Taivaan Isältä.
Oltiin kävelty ehkä kymmenen minuuttia, kun kysyin.
Vastaus tuli niin selkänä. "Tämä on se mies, jonka olen sinulle tarkoittanut".
Niin minä sanoin Tasille "En ole sinuun rakastunut tai ihastunut, -
mutta kyllä minä sinun kanssa naimisiin menen".
Se sovittiin siinä varmaksi. Silloin oli vappuaatto.
Sanoin, ettei me vielä voida mennä kihloihin, -
kun äiti tietää, että me vasta tavattiin.
Siksi menimme juhannuksena kihloihin.
Tasin vanhemmat luulivat elämänsä loppuun asti, -
että olimme tunteneet ja seurustelleet vuoden. No, ei oltu.
Sitten vasta opimme tuntemaan toisemme, -
kun Tasille tuli ensimmäinen työpaikka ilmavoimissa Porissa.
Kun lähdin matkustamaan sinne, niin muistan, -
kun Pönttövuoren tunnelin läpi menin tavaroideni kanssa, -
niin silloin ajattelin, voi kun hän pääsisi äkkiä eläkkeelle -
ja minä pääsisin takaisin Savoon.
Siitä asti minulla on ollut se Savon ikävä -
ja ennen kaikkea Kuopion ikävä. Täältä minä olen kotoisin ja lähtöisin.
Ajattele, että me savolaiset ollaan päällysmiesheimoa.
Oletko tajunnut, että kun Taivaan Isä on kaikkien päällysmies, -
niin meillä on aika hyvin pullat uunissa.
Minä taas hyppäsin asiasta toiseen.
Jotkut oli, tai on ehkä tykännyt huonoa siitä, -
että minä suoraan Tasin kuunnellessa moitin Tasia.
Tasi on ehdottomasti sanonut sen, niin kuin sanoin, -
että hän ei palvelisi Jeesusta... ei kun, hän ei rakastaisi Jeesusta, -
jos kieltäsi minua puhumasta meidän vaikeuksista.
Niiden kautta me ollaan kasvettu yhteen.
Minusta meillä ei ole ikinä ollut niin ihana avioliitto kuin nyt.
Välillä, kun Tasia sattuu mihin milloinkin, hän on vähän ärripurri.
Se menee kuitenkin ohi äkkiä -
eikä niistä ole hankaluuksia.
Muistat varmasti sen, kun minun piti kuolla siihen pahaan syöpään.
Minulle annettiin se viisi viikkoa maksimissaan elinaikaa.
Siitä on reilu puolitoista vuotta.
Eilen tai toissapäivänä kävin syöpälääkärillä uudelleen.
Hän alkoi selittämään jotakin minun syövästä, jotakin veriarvoja ja muuta.
Sanoin "Sano nyt ensi, mitä siinä tietokonetomografiassa näkyy?".
Sitten lääkäri sanoi, että rintakehän alueella on vielä -
niitä suurempia syöpäsolua, niitä pahoja, -
mutta nekin oli kaikki pienentyneet aiemminkin -
ja nyt edelleen pienentyneet.
Saattaa olla, että saat minusta iloita vielä.
Että me tehdään Antin kanssa näitä ohjelmia muutamat kymmenen vuotta.
Ainakin siihen asti, kun Jeesus tulee.
Niin oikeasti. Tasi ei loukkaannu, jos puhun siitä -
vaan Tasi haluaa, että puhun siitä meidän avioliitosta, -
ja mitä Jumala on voinut tehdä.
Kun tulin sieltä sairaalasta eilen, lääkäristä, -
niin Tasi heti kysyi, mitä sanottiin.
Sanoin, että kaikki on hyvin ja solut vain pienenee.
Tasilla alkoi kyyneleet valumaan silmistä.
Jotenkin tuntuu, että ennen kaikkea tämän syksyn aikana, -
me ollaan yhä lähennytty toisiamme.
Sillä lailla, että...
Minulla tuli yksi päivä sellainen ajatus mieleen, -
että kun me kuollaan, -
niin millainen muisto me jätetään ennen kaikkea viimeisistä ajoista -
sille läheisimmälle ihmiselle ja läheisille, ketä on.
Kerroin siitä Tasille, että olisi niin tärkeätä, -
kun me muistetaan silloin sitä loppuaikaa, -
että minkälaisia muistoja jää.
Onko ollut riitoja, vihaa, kaunaa?
Muistelenko vielä niitä entisiä asioita, jotka oli vaikeita?
Vieläkö niistä muistuttelen ja naputan niistä?
Vai onko kaikki anteeksiannettu molemmin puolin?
Ja on saatu oppia niistä vaikeista ajoista Jumalan avulla hyvin paljon -
itsestämme ja toisistamme.
Mitä enemmän niitä ajattelee... Tasi on sanonut esim. sitä, -
että ilman Eliinaa, hän olisi katuojassa.
Ja toisekseen sen, että...
En muista mikä se toinen oli, mutta hän aina sanoo nättiä minusta.
Niin. Kun menen puhumaan seurakuntaan, -
Tasi istuu aina jossain takana. Hän ei halua olla siinä lähellä.
Hän haluaa olla siellä takapenkissä.
Minun pitää aina ensin etsiä Tasi, ennen kun alan puhua.
Jos en meinaa löytää, kun katson sinne takapenkkiin, -
niin Tasi viittaa, että täällä olen.
Silloin minulla on hyvä rauha alkaa puhumaan, kun tiedän, -
että Tasi on koko sydämestään mukana siinä.
Tämä työ, mitä me tehdään, on yhteistä.
Palkan aikanaan maksaa Jumala Tasille ja minulle.
Tasille olen nauranut, että hänelle maksetaan likaisentyön palkkaa, -
ja minä saa sen paremman.
Ilman Tasi minä ei olisi minä.
Sitä meinasin äsken sanoa, että Tasi sanoo, -
ettei minulla jää jälkipoltto päälle vaikeista asioista.
Niin lentäjät sanovat lentokoneissa.
Kun asiat on sovittu, anteeksiannettu ja -pyydetty, -
niin mitä niitä sitten enää jauhamaan.
En edes muista mitä kaikkea on ollut.
Ei me muistutella niistä toisiamme tai itseämme.
Kun Tasi vielä joi ollutta, niin hän sanoi -
"Kaikki on olutta, mikä on menyttä".
Nyt hän ei juo kaljaakaan yhtään. No niin. Tämmöinen.
Älkää loukkaantuko siitä, että minä Tasin kuullen puhun Tasista.
Tämä on meidän yhteinen sopimus, että tehdään nimenomaan näin.
Se on rakkautta, molemminpuolista rakkautta.
Tämän halusin aluksi sanoa.
Ajattelepa sitä omaa avioliittoasi.
Minulle tulee mieleen yksi runo.
Hetkinen, nyt en sano varmaksi, kun en muista, kenen runo on.
Siinä sanotaan näin "Ei se paljon lohduta, -
jos kaksi yksinäistä yövalvojaa -
katsoo samaa tähteä ja vaikka samasta ikkunasta".
Tuntuu, että monet pariskunnat -
ovat naimissa vaikka tunteet ovat kuolleet.
Hyvät tunteet. On vaikka katkeruutta.
On nukuttu aina sen vihan jälkeen, -
sen suuttumisen jälkeen sopimatta asioista.
Muistellaan ja muistutellaan, että silloinkin teit niin ja niin.
Ei sellaisessa pellossa rakkaus kuki kovinkaan komeasti.
Ollaan ihmisiksi, eletään ihmisiksi.
Me ollaan vajavaisia jokainen.
Ajatellaan sitä, että minkä Jumala on yhdistänyt, -
sitä älköön ihminen erottako.
En ole itse yhtään sitä vastaan, että otetaan avioeroja.
Minullakin on ollut ystäväpiirissä joku ihminen, joka on eronnut.
On ollut avioliitossa henkensä kaupalla.
Minusta silloin on täysin oikein, että otetaan ero.
Ei tarvitse pelätä, että tapetaan joku yö humalapäissään vaikka.
Tai mitään muuta tällaista tahansa.
Nyt en laittanut ylös sitä, mutta jossakin evankeliumeista, -
on sellainen kohta, missä sanotaan näin.
Alun perin oli sillä lailla, että tarkoitus oli, -
että aviopari pysyy yhdessä lopunelämänsä.
Mutta se on muuttunut myöhemmin.
Siinä sanotaan myös, että pahuutemme tähden.
Kun me ollaan vieraannuttu Jeesuksesta -
tai ei olla koskaan edes löydetty Jeesusta, -
niin me ei osata ajatella sillä lailla.
Minulla pitäisi olla se kohta, mutta en millään muista, missä sanotaan, -
että ei pitäisi erota muuta kuin huoruuden tähden.
Sitten siinä sanotaan -
"joka nai hylätyn".
Ei pidä hylätä vaimoaan muuta kuin huoruuden tähden.
Joka nai hylätyn, -
tekee huorin.
Sitä miettiessäni ajattelin, että siinä on jotain, mitä en ymmärrä.
Tajusin jotenkin sen, että toinen on ollut syytön -
ja toisella on ollut syrjähyppy, -
tai useita, tai jatkuvia.
Se toinen tekee väärin.
Syytön osapuoli siinä asiassa...
Minusta syyttömiä osapuolia ei ole missään.
Jokaisella on omat viat ja hankaluudet.
Mutta kuitenkin siinä on "joka nai... -
...nai sen hylätyn, tekee huorin."
Sanoin Jumalalle, etten ymmärrä tätä kohtaa oikein.
Sinä et ole voinut tarkoittaa tätä näin.
Sano minulle, mitä en ymmärrä tästä.
Silloin yhtäkkiä minä näin siinä puolipisteen.
Juuri siinä, kun jatkui. Oli ensin puolipiste ja sitten -
";joka nai hylätyn".
Se tarkoittaa sitä, joka hylättiin, joka ei ollut tehnyt huorin.
Se tarkoittaa sitä.
Se selitys kelpasi minulle.
Vuosien jälkeen joskus jossakin kuulin.
En ole Lutherin kirjoja lukenut -
paitsi Iso katekismuksen, kun se on niin herkullinen kieleltään.
Sieltä olen lukenut.
Tiedättekö. Siellä on tähän ihan sama selitys.
Lutherkin tajusi sen ja minä. En tiedä tajusiko kukaan muu -
mutta me tajutaan.
Siitä huolimatta, uskon oikeasti, kun tulee uusia avioliittoja, -
niin kuin on tullut meidänkin lapsilla.
Me ei olla puututtu koskaan heidän avioliittoihinsa, -
että pitäisi vähän miettiä ensin, -
että kannattaako mennä naimisiin vai ei.
Että, onko tämä juuri se sopiva? Meidän lapsilla on myös oikeus -
tehdä omat virheensä, kuten meilläkin on ollut ja on.
Joskus menee pieleen, kun ei aina voi tietää.
Minusta tuntuu, että yhä enemmän -
tulee näitä avioeroja.
Yhä vähemmän mennään edes avioliittoon -
vaan on avoliittoja ja niissä ollaan ja pysytään.
Minusta se on justiinsa.
Jos joku ajattelee, ettei uskossa oleva voi ottaa eroa, -
niin minä olen sitä mieltä, -
että Jumalan armo kuuluu siinäkin asiassa -
sinulle, joka olet ottanut uuden puolison, eronnut entisestä, -
tai ottanut kolmannen.
En usko ollenkaan, kun Jumalalle kerrot siitä, -
etteikö Jumala voisi siunata sinun kolmatta liittoa, -
jos tuntuu, että siinä on hyvä olla.
Minä en ole arvostelemassa ketään enkä syyttämässä.
Me ihmiset ollaan niin erilaisia.
Aina kaikki ei ole sitä, miltä näyttää.
Ei meidän pakosta tarvitse elää jossain kulissiavioliitossa.
Jonkun ihmisen kanssa, jonka kanssa ei voi edes katsoa tähteä, -
samaa tähteä ja vaikka samasta ikkunasta, -
mutta yhteys on poikki.
Yhdessä Aino Suholan runossa, jossa puhutaan rakkaudesta, on aviopari.
Siinä vaimo sanoo miehelleen, tai ajattelee ainakin, -
"Katsoisit joskus, koskettaisit, hipaisisit vaikka olkapäästä, -
ja saisit silmiisi sen saman palon, -
kun saa, kun katsot naapurin Anteron autonvanteita."
Monta kertaa ne autonvanteet kiinnostaa puolisoa enemmän.
Olen huomannut.
Paitsi meillä on toisinpäin nykyään.
Tasi katsoo minua enemmän silmiin kuin autonvanteita.
Se runo on pitkä, ja siinä lopussa sanotaan näin: -
"Kun huuleni ovat vanhat ja ryppyiset, -
suutele minua silloin."
Minusta se on niin ihanasti sanottu.
Meillä on ikää ja on jäänyt jo ne pusut pois ja muuta.
Minä vuoden vaihtuessa tarkoituksella valvoin täsmälleen kahteentoista, -
ja kun kellot ilmoitti telkkarissa, että vuosi vaihtuu, -
niin minä menin ja pussata mossautin Tasia oikein kunnolla suulle.
Sanoi "Tämä vuosi jatkuu nyt tällä tavalla, että sen tiedät".
Jotenkin tuntuu itsestäkin, että ei enää semmoisia kunnon -
älyttömiä suudelmia, pusuja tarvitse, -
vaan pieniä suukkoja, ja niitä on joka ainut ilta.
Joka ainut ilta.
Niitä ei unohdeta milloinkaan.
Se läheisyys... Tasi katsoo urheilua telkkarista, -
minä katson jotain muuta toisessa huoneessa.
Kun menemme päiväunille, ajattelen puhuvani sitten jonkun asian, -
mutta hän sanoo 'hyvää yötä', enkä saa puhua.
Samoin illalla. Tulee hyvin äkkiä 'Hyvää yötä'.
Mutta sitten minä puhun ja puhun, ja aina tulee vastaus 'hyvää yötä'.
Sitten minä viimein uskon ja sanon hyvää yötä.
Minä olen onnellinen tuon miehen kanssa. Ja se rakastaa minua.
Minä olen hänelle se ainut ja tärkein.
Vielä jos voin sanoa, niin me ollaan puhuttu myös kuolemasta.
Tasin ja minun, molempien toivomus on se, että Tasi kuolisi ennen minua.
Minä luulen, että minä kuitenkin selviäisin maailmasta paremmin -
vaikka minulla on tämä pyörätuoli.
Rakkaudessa me rukoillaan sitä.
Se tuntuu hirveän hyvälle, että meidän elämä on nyt tämmöistä.
Olen ehkä sanonut jo joskus aikaisemmin, -
että jos avioliitossasi on ollut pitkään hankaluuksia, -
niin pyydä pappia siunaamaan teidät uudelleen avioliittoon -
niin kuin me tehtiin Kaisa-papin kanssa.
Minä haluisin hänen siunaavan meidät, -
että minä ihan oikeasti sanoisin 'tahdon'.
"Kysy minulta, tahdonko minä Tasin kanssa mennä naimisiin."
Silloin kun menin ensimmäisen kerran alttarille, kun meidät vihittiin, -
silloin ajattelin, että pääseehän tästä irti, jos ei hyvää tule.
En enää halua päästä irti ja olen tosissani.
Me molemmat tahdottiin ja itkettiin ja kiitettiin.
Kiitos sinulle tästä ensimmäisestä ohjelmasta.
Minä kohta jatkan. Hei hei.
Tekstitys: A. Eskola