No, hei!
Luulen, että olet odottanut jo pitkään - 5 puheen verran, -
milloin puhun sairaudestani. Suunnilleen vuosi on siitä, -
kun Antti oli minulta nauhoittamassa muutaman puheen -
meillä täällä kotona. Silloin olit eka kerran meillä kylässä.
Mä olen säästänyt tämän viimeiseksi ihan.
Ensimmäiseksi miljoonasti kiitän joka ainutta, -
joka on rukoillut minun terveyteni puolesta.
Se on ollut niin ensiarvoisen tärkeää.
Ja tuota... Mä kunnioitan ja arvostan sitä, -
että ihmiset ovat seisseet minun rinnallani, -
vaikka minä en jaksanut tehdä töitä noin puoleen vuoteen ollenkaan.
Lähettäjäkirjeet kirjoittelin, mutta oikeastaan mitään muuta en.
Olin sängyssä tai olin sairaalassa monien eri sairauksien kanssa.
Ja tuota... Mullahan oli ollut aikaisemmin sitä jo.
Semmoinen lymfooma, imusolmuke- syöpä, joka oli hitaasti etenevä.
Sen hoito oli lopetettu puoli vuotta aikaisemmin.
Uudenvuodenaattona, kun mulle oli kasvanut tänne patti vähän ennen, -
soitin syöpälääkärille, että pitäisikö sitä katsoa.
Menin sinne. Se sanoi, ettei aiheuta mitään toimenpiteitä.
Mulla oli valmiiksi tilattuna aiemmin terveyskeskuslääkäriltä aika, -
kun piti tähän olkapäähän panna kortisonia, -
kun siellä on kiertäjäkalvon repeämä.
Sitten pyysin häntä kokeilemaan minun pattiani.
Se koetti ja sanoi, että heti hoitoihin!
Heti sairaalaan ja tutkimuksiin! Siitä se alkoi mennä eteenpäin.
Se sama lääkäri huomasi mulla aikoinaan munuaissyövänkin.
Että tuota... Se on semmoinen aika tarkkasilmäinen -
ja se sitten heti laittaa minut tutkimuksiin aina.
Kiitos vaan Raija-lääkärille kanssa!
Ja tuota... Sitten tosiaan, kun mulle soitettiin, -
että se on muuttunut pahan- laatuiseksi ja on tappava syöpä, -
niin se oli aikamoinen paukku.
Mutta tuota siltikin...
en muista yhtään, että olisin kapinoinut sitä vastaan.
Mä ajattelin: "No niin, jos se nyt näin on, niin se on sitten näin."
Mutta en itse osannut rukoilla oman paranemiseni puolesta.
En mä rukoillut sitä ollenkaan. Ajattelin, -
että niin monet muut rukoilevat, niin se riittää.
Sanoin vaan: "Tapahtukoon Herra Sinun tahtosi, -
mutta minä vielä tykkäisin puhua ihmisille Jeesuksesta.
Minä vielä haluaisin olla se ihmisten kalastaja, -
joka verkoilla vetää ihmisiä taivaan valtakuntaan."
Mulla on pieni taulu toisessa huoneessa.
Olen joskus ostanut sen ihan itselleni sängyn viereen.
Siinä joku mies seisoo vedessä, -
järvikö se on tai mikä, ja vetää verkkoja näin.
Ihan itselleni sen takia, että haluan olla kalastamassa -
taivaan valtakuntaan ihmisiä mahdollisimman paljon.
Ja tuota... Sitä mä surin, että mä en jaksa tehdä töitä.
En sitä, että mulle tuli kaiken maailman oireita.
Maaliskuussako se oli, kun mulle tuli tämä pyörätuoli -
kaveriksi polvien pettäessä.
Ja tuota... Uskon, että voi tulla vaihe, etten ala tätä pitää, -
vaan pääsen taas kävelemään. Mulle käy silti tämäkin ihan hyvin.
Olen sanonut Jumalalle, että jos se Hänestä on tehokeino, -
kun ihmiset ajattelevat, että tuossa kunnossa ja tuon ikäinen -
ja vaan haluaa puhua siitä Jeesuksesta, -
niin kyllä minulle passaa istua pyörätuolissa ihan mielellään.
Ei minua se häiritse. Ja laiska kun olen, -
niin helppo on, kun muut työntävät.
Tuota... Sitten tosiaan...
Siinä tuli kaikenlaisia hyvin vaikeita oireita mulle.
Mulle oli annettu jotakin sytostaattia, -
paria semmoista, jotka aiheuttivat ne oireet.
Minä vaan luulin, että se johtuu siitä, -
että mulle on kuolema tulossa.
Ja tuota... Se oli jotenkin semmoinen -
niin kuin mietinnän paikka.
Kyselin itseltäni tai Herralta, miltä minusta tuntuu.
Mä kuolen kohta ja olenko mä valmis siihen.
Kaikenlaista asiaa kyselin Herralta.
Jumala mulle alun perin sanoi, -
että minun paikkani on viimeisessä herätyksessä ennen Jeesuksen tuloa.
Jos se tarkoittikin sitä, että mun puheeni herätyksen aikana -
tulevat telkkarin tai netin kautta ulos.
Olen nyt alkanut tehdä sinne Kansan raamattuseuran kanssa juttuja.
Mutta haikea olo oli, että en saisi itse olla herätyksessä.
En silti kapinoinut. Ajattelin, että Jumala tietää, -
mitä Hän tahtoo tehdä. Ja tuota...
Tasille tämä vaihe oli hirveän vaikea paikka.
Kun tajuttiin se, että Tasi jää yksin, -
niin se on tosi yksin sillä lailla.
Me ollaan niin erilaisia. Minä olen meillä se, -
joka puhuu ja pupertaa koko ajan.
Olen äänessä. Tasi on semmoinen, -
jonka yleisin sana on: "En tiedä."
Minua huvittaa se aina, kun se ei tiedä mitään.
Kysyn mitä tahansa, niin se sanoo, ettei tiedä.
Ei tarvitsisi kyselläkään, mutta sillä lailla.
Mutta, sitten huomasin jossakin vaiheessa, -
miten vaikeaa siinä on olla odottamassa minun kuolemaani.
Piti olla viikoista tai muutamasta kuukaudesta kyse siinä kuolemassa.
Se oli joskus mulle äksy ja vihainen ja tuolla lailla.
Sitten kerran, kun olin jossakin seurakunnassa puhumassa, -
mulle välähti puheen aikana, että se kiukkuisuus johtuu siitä, -
että minkä takia minä jätän hänet.
Ihan niin kuin monta kertaa avioerossa.
Minkä takia sinä jätät minut?
Semmoinen ihan normaali reaktio.
Jotenkin rupesin paremmin ymmärtämään Tasia -
näissäkin kiukkuasioissa.
Ja tuota...
Odotapa. Minun pitää vähän juoda.
Ja tuota niin...
No niin, yleensä kun päivät alkoivat, -
kun olin unilta herännyt, niin meillä makuukamarin vieressä on -
keittiö ja siinä mulla on ikkunalaudalla flamingonkukkia.
Siinä on ollut punainen ja valkoinen -
ja semmoinen retuliini, vähän eri värinen kukka.
Ne hirveän paljon kukkivat - ei tällä hetkellä, mutta silloin.
Jotenkin minusta ne olivat niin tärkeitä.
Minä olen semmoinen kirjavan kukertava.
Sitten siinä on se puhdistava Jeesuksen veri, -
niin minut Jumala näkee nyt jo puhtaan valkoisena, -
jota minä jonakin päivänä olen ihan oikeasti.
Aina ensimmäisenä mä katsoin niitä kukkia tuossa -
ja kiitin taivaan Isää niistä kukista siinä -
ja siitä, että minä elän vielä.
Mulla on vielä tämä hetki ja tämä päivä -
ja saan olla vielä lasten ja perheen kanssa.
Ja tuota... Hirmu paljon kävin sairaalassa.
Kolmen viikon välein annettiin mulle lääkettä siihen syöpään.
Sitten monesti todella jouduin, -
8-9 kertaa olin silloin kevät- talvella sairaalassa hoidossa -
erilaisten vaivojen takia.
Sitten rupesi helpottamaan.
Kuitenkin siinä monet ajatukset pyörivät mielessä.
Ajattelin elämääni, minkälaista se on ollut, -
mitä siihen on mahtunut.
Olen monia semmoisia tekoja tehnyt, jotka hävettävät.
Vaikka minäkin olen niin avomielinen, -
niin en oikein mielellään sullekaan edes kertoisi.
Kuitenkin ne mielessäni tiedän.
Aina, kun tulee mieleen vieläkin joku nuoruuden synti, -
niin menen aina sen kanssa Jeesuksen luokse -
ja sanon: "Tiedän, että olet sen anteeksi antanut, -
mutta kun taas saatana minua siitä muistuttaa, -
niin minä uudestaan olen Sinun edessäsi -
ja uskon, että se on anteeksiannettu. -
Se ei saa tähän loukkuun minua nyt kyllä kiinni."
Olin iloinen joka päivästä, jonka elin.
Siitä, että paistoi aurinko välillä.
Sitten siitä päivästä, jolloin satoi ja oli pilvessä.
Oli ne minkälaisia päivä tahansa, niin mä iloitsin joka päivästä.
Mä elän vielä. Se tuntui hyvältä.
Mä pystyn puhumaan vielä.
Silloin jo minä sairaalassa joskus tein joitakin pikkujuttuja -
sinne YouTubeen Kansan raamattuseuralle.
Sieltä voit katsoa. En muista, millä nimellä ne ovat.
Olivatkohan Eliinan eväspaloja tai jotain tämmöistä...?
Ja tuota... Se kiitollisuus mulla oli koko ajan sisällä siitä, -
että koko tämän elämän ajan Jumala on ollut uskollinen -
ja kuljettanut minua uskollisesti rinnallaan.
Ja tuota... Eikä ikinä ole pettänyt minua.
Ei missään asiassa milloinkaan. Eikä tehnyt ainuttakaan virhettä.
Olen ajatellut, että puhun tästä meidän avioliitosta taas kerran.
Mä toivon, että Tasi tulisi tähän mukaan nyt.
Halusin Tasin tähän viereen istumaan ja olen luvannut, -
että sen ei tarvitse puhua sanaakaan, -
kun Tasi on oikeasti hidas puhumaan.
Toisin kuin minä kerkeän liiaksi jatkuvasti, -
ja joka paikkaan on mulla vastaus.
Tämän miehen kanssa me on eletty ihan alusta asti.
Ensi vapunaattona tulee -
57 vuotta vai 58? - Jotain semmoista.
Jommin kummin. Olen aiemmin kertonut ja lyhyesti ihan sanon, -
että ravintolassa tavattiin ja se oli niin humalassa, -
että ajattelin, että tuota en ainakaan ota mukaan.
Mutta olin vappuheilaa vailla ja sillä oli kadetin puku päällä.
Ajattelin, että sillä olisi yo-lakki.
Olin nimenomaan vappuheilaa hakemassa.
Vappuaatto oli 5 päivän päästä. Sitten minun piti iskeä se sieltä.
Ajattelin, että jos minä en ota Tasia, -
mun kaveri Aira luulee, että mä en saa sitä. Siksi oli pakko iskeä se, -
vaikka se oli humalassa eikä meillä kotona juotu alkoholia ollenkaan.
Kun se vei minua kotiin, niin se jo ensimmäisellä reissulla kosi minua.
Minä tokaisin siihen: "Kosi sitten, kun olet selvin päin."
Se tuli 5 päivän päästä ja sanoi: "Nyt olen selvin päin ja kosin."
-Minkä verran saa miettiä? -Valkeisen lammen ympäri.
Me asuttiin Valkeisen rannalla - eikä lampi ole hirveän iso.
- Entä, jos vastaan kieltävästi? - Sitten ei enää tavata.
Olin aina ajatellut, että minun kanssani ei heikko mies pärjää.
Mä tarvitsen aika napakan, joka uskaltaa sanoa mielipiteensä -
ja täräyttää sen ihan suoraan päin naamaa välillä ja tolleen.
Se ärsyttää minua välillä ihan suunnattomasti -
ja kuitenkaan mä en kiltin miehen kanssa pärjää.
Semmoisen, joka aina on samaa mieltä minun kanssani.
Ja tuota niin... Sitten minä mietin siinä.
Ajattelin, että avioliittoon meno on sen verran tärkeä asia, -
että kysyn Jumalalta. Niin minä sanoin Jumalalle: -
"Mitä mieltä Sinä tästä olet? Onko Tasi mulle se oikea?"
Jumala sanoi: "On se. Se on juuri se, jonka olen sinulle valinnut."
Ja tuota... Vuosi asuttiin erikseen.
Tasi oli Kauhavalla. Ilmasotakouluko se oli?
Oli lentäjäksi valmistumassa ja minä Kuopiossa sairaanhoitajaksi.
Juhannuksena mentiin kihloihin, -
kun 5 päivää ennen vappua tavattiin.
Sanoin, ettei heti voida kihlautua, kun äiti tietää, -
että vasta 5 päivää sitten tavattiin. Juhannuksena vasta.
Niin me sitten tehtiin -
ja yhden kerran sen kihlauksen aikana heitin sormuksen kädestä.
Viskasin sen lattialle, kun Tasi oli isän kanssa kalassa niin kauan.
Sen olisi pitänyt olla kanssani kuhertelemassa - ja se vaan onkii.
Ei katsokaan minua eikä tule sieltä.
Minä otin sormuksen ja hujautin sen menemään.
Tämä loppui nyt tähän! Tasi otti sen sieltä ja sanoi: -
"Se pannaan tähän sormeen takaisin ja pois et ota!"
Ja se oli just se, mitä mä tarvitsin.
Minä olisin muuten purkanut kihlauksen.
Siinä tuli se Tasin jämäkkyys esille muun muassa.
Se tuli monessa muussa asiassa myöhemmin.
Nyt mulla on vihkisormukset kaikki Katu- ja jengilähetyksessä.
Ihmiset uskovat muutenkin, kun aina Tasin kanssa tehdään työreissuja.
Mutta on se ollut kova koulu tämä elämä olla Tasin kanssa -
sieltä alusta, kun olen nyt vuoden erityisesti miettinyt näitä.
Ja tuota... Tosiaankin niin...
silloin jossakin vaiheessa jotenkin tuntui, -
että ei oikein meinaa löytyä sitä yhteyttä -
ja yhteistä säveltä elämässä.
Oli vaan sillä lailla, että etääntyi toisistaan.
Tasi lähti aina kavereitten kanssa ryyppäämään.
Minä jäin kotiin ja ajattelin, -
että kun minä aina vain jäin kotiin tälleen, -
ja Tasi lähti omille teilleen.
Se oli tosi kipeää tämmöiselle uudelle aviovaimolle.
Ja tuota niin... Oikeasti tuntui tosi pahalta, -
mutta en mä tiennyt, mikä minussa sitä ärsytti.
Katuuko se naimisiinmenoaan vai mikä siinä on?
Ei me oikein löydetty tietä toistemme luokse.
Eihän siinä mennyt kuin 20 vuotta. Myöhemmin sitten -
selvitettiin välejämme. Olin 3,5 vuotta ollut uskossa.
Sinä aikana sitten... Silloin ei puhuttu oikein mitään, -
kun minä luulin, että uskovaisen kuuluu olla semmoinen, -
joka vastaa miehelleen kaikkeen: "Kyllä, rakas."
Pitää hymyillä ja olla iloinen ja käyttäytyä nätisti.
Minä en ollut sanonut 3,5 vuoteen pahaa sanaa sille.
Sitten alkoi keittää niin lujasti. Kerran Tasi tuli kotiin ja sanoi: -
"Miksi sä katsot minua kuin halpaa makkaraa?"
Minä sanoin, että kun tuntuu siltä! Sitten purkautuminen alkoi.
Molemmat huusivat yhtä aikaa ja erikseen.
Kun Tasilla on niin paljon vähemmän sanoja, se lopetti jo ajat sitten.
Minä jatkoin vielä 1,5 tuntia siinä sen vieressä ja huusin.
Jotenkin tuntuikin silloin...
...siltä, että asiat olisivat ruvenneetkin selviämään.
Kuitenkin niin kuin tuntui, että...
Mutta mä olin just silloin rakastunut toiseen mieheen.
Mietin, että lähdenkö sen matkaan vai en.
Jos lähden, niin en ikinä pysty enää tekemään Herran työtä.
Mulle se oli niin tärkeää sillä lailla, -
että mulle se oli se ehdoton asia, se Jumalan antama tehtävä.
Ajattelin, että jos sanon Tasille, se jättää minut. Tulee avioero.
Ja sittenkään en pystyisi tekemään Herran työtä.
Minä en nyt arvostele ketään, -
joka on Herran työssä ja on avioero takana tai useampikin.
Sinä olet oman Herrasi edessä ollut ja minä omani, -
mutta mulla on ollut näin. Tiedän monia, joilla on ollut eroja -
ja ovat löytäneet sen oikean puolison sitten aikanaan, -
joka on tarkoitettukin. Älä siis missään nimessä ota tätä -
niin kuin arvosteluna. Päinvastoin kannustan sinua, -
että ole siinä avioliitossa, missä olet, -
että siitä tulisi mahdollisimman hyvä.
Ja tuota... No, me vaan silloin sitten, -
kun Tasille kerroin, että olen rakastunut toiseen mieheen, -
niin se ei sanonut ensin mitään.
Seisoin sen vieressä lattialla, kun Tasi istui penkillä.
Minä hakkasin sitä olkapäähän ja sanoin: -
"Tajuatko sinä, mitä minä sulle sanon?"
Se sanoi: "Kyllähän minä tajuan. Mä en mitään sille voi, -
että mä rakastan sinua."
Silloin mä sain sen rakkauden Tasia kohtaan, -
mitä mulla ei ollut ollut koko aikana.
Sen samanlaisen rakkauden kohtasin siinä, -
kuin Jeesuksen rakkaus on minua kohtaan - ja sinua kohtaan.
Siinä ei ollut minkäänlaista arvostelua, vaan se rakkaus oli ehdoton.
Tasille kerroin, että nyt sain sen rakkauden sinua kohtaan.
Tasi sanoi: "Eihän tuohon mennyt kuin 20 vuotta ja heti opit."
Siitä meiltä alkoi se rakkaus.
Ja se avioliitto, jossa oli rakkaus se tärkein asia.
Totta kai minä olin tavallaan rakastunut.
Totta kai meillä oli ollut aiemminkin hyviä päiviä -
ja aikoja Tasin kanssa. Ei pelkästään huonoja.
Ilman muuta oli ollut monta hyvää hetkeä, -
mutta semmoinen syvä rakkaus tuli silloin vappuna.
Vappuun näyttävät liittyneen meidän avioliittoasiat aika mukavasti.
Viimeisen vuoden aikana olen miettinyt, mitä kaikkea on ollut.
Sitten muistin jossakin vaiheessa sen, -
kun minä Jumalalle sanoin tätä.
Kun mä olen uskossa ja tälleen, -
ja haluan olla tuon Tasin kanssa, -
niin mä en haluaisi olla katkera sille siitä, kun Tasi joi paljon.
Minä opin kanssa juomaan kyllä siinä rinnalla sitten.
Tasi oli jossakin määrin väkivaltainen.
Yhden kerran meinasi kuristaa minua, -
mutta niska naksahti niin kovasti, että se heitti irti.
Sen jälkeen se ei satuttanut minua enää mihinkään.
Ja tuota niin... Silloin jotenkin sitten -
oli semmoinen olo, että...
Mä mietin aina, miksi meillä on niin vaikeaa olla, -
vaikka mä rakastan Tasia ja halusin sen katkeruuden pois.
Niin tuota... Rakastin -
enkä halunnut olla katkera enää Tasille mistään.
Silloin Jumala sanoi mulle, -
että Tasi on mulle siksi juuri se oikea puoliso, -
että mä tarvitsen sen kasvattamaan ja kouluttamaan itseäni, -
että minusta tulisi se ihminen, jota Hän voi käyttää työtoverinaan.
Mä tarvitsen juuri tämmöisen avioliiton.
Sitten justiin nyt vuoden sisällä -
se ajatus on syventynyt mulla hirveän paljon, -
että ilman tätä avioliittoa en olisi koskaan osannut puhua -
esim. aviopareille, joilla on vaikeaa tai jotakin muuta.
Jos jollain on alkoholiongelmia tai muuta, -
niin en mä olisi osannut puhua!
Tai jos mä en olisi itsekin jäänyt kiinni siihen viinaan.
Onneksi Jumala on minut siitä vapauttanut.
En olisi näillekään osannut puhua, joilla on tämmöisiä ongelmia.
Jumala oli valinnut mulle täsmälleen oikean puolison rinnalle -
kouluttamaan ja kasvattamaan. Mä tiedän sen, -
että Tasi kärsi itse myös siitä, -
että se joutui olemaan semmoinen kuin se on, -
vaikka se ei ehkä ymmärtänyt sitä. Minä olen varma siitä, -
että Tasi rakasti minua siitä toisesta vapusta asti, -
jolloin minä sain sen rakkauden. Minä tiesin, -
että me molemmin puolin rakastetaan toisiamme tosi paljon -
ja aiotaan jatkaa ehdottomasti yhdessä.
Tosissani olen oikeastaan meinannut vain kerran erota Tasista.
Silloin kihloissa ollessa ja kerran naimisissa ollessa.
Silloin muikkujen syönti pelasti meidän avioliiton.
Piti lähteä illalla Pepen luo syömään muikkuja.
Minä itkien pakkasin ja olin lähdössä kotiin äidin luo.
Tasi kysyi, mitä mä teen. Sanoin lähteväni äidin luokse.
Tasi sanoi, ettet sä voi lähteä nyt kun Pepe on ostanut 2 kg muikkuja.
Ei me jakseta niin paljon syödä niitä, jos sinä et ole syömässä.
Ja muikkujen takia minä olen tässä avioliitossa edelleenkin.
Tämä oli se suurin koitos, mikä mulla on ollut.
Ei nauravana voi ottaa edes avioeroa!
Kyllä minusta pitäisi olla vihainen, jos meinaa erota.
Kun minua nauratti niin paljon, että en voinut lähteä.
Muuta kertaa en ole sitten yrittänytkään.
Kyllä tuo Heinonen on ollut melkoinen epeli sillä lailla, -
että en oikein tiedä, oliko meillä hyvä olla vai eikö ollut -
silloin aiempina vuosina. Sitten, kun muutettiin Kuopioon -
ja meille tuli pikkuinen kotiin, -
niin se on ollut oikein semmoinen lahja meille.
Kun Tasi ei osaa puhua... Kuten minä äsken sanoin tuossa, -
että kun siltä jotain kysyy, se sanoo: "En tiedä."
Kun kysyin, mitä syötäisiin. - En tiedä.
Katsottaisiinko telkkarista joku lyhyt ohjelma? - En tiedä.
Kaikkea tämmöistä. Se on hyvin yksinkertaista.
Melkein tietää vastauksen jo kysyessään: "En tiedä".
Ja tuota... Siis kyllä meillä jutellaan.
Minä puhun ja Tasi sanoo, ettei tiedä.
Mutta oikeasti, kun me puhuttiin ja muutettiin tänne Kuopioon, -
silloinhän mä ehdotin Tasille tätä. Että tuota... kun saunailta on...
Me ei oltu lähekkäin oikeastaan paljon ollenkaan.
Kun on saunailta, niin voisitko saunan jälkeen tulla -
minun viereeni sohvalle istumaan. Pidettäisiin kädestä kiinni -
ja juteltaisiin, niin se sanoi: "Hmmm."
Ei sanonut, ettei tiedä, vaan hmmm. Se on se toinen hänen vastauksensa.
Minua jännitti hirveästi, miten käy.
Ja tuota... Sitten kun sauna tuli, -
niin Tasi kerkesi siihen sohvaan ennen minua -
ja oli käsi tuossa odottamassa, että kupsahda siihen kainaloon.
Siihen minä menin ja hyrisin valtavan onnellisena siitä, -
kun meillä oli niin vähän sitä läheisyyttä ja yhteyttä näin.
Mä kaipasin sitä Tasin läheisyyttä koko sydämestäni.
Ihan niin kuin ihoa myöten.
Tuntui vaan, että se oli vain niin valtavan ihanaa, -
että Tasi on vieressä ja lähelläni, ja minä saan olla siinä kainalossa.
Sitten me puhuttiin sinä iltana. Tasi opetteli puhumista kanssani.
Se sanoi, ettei hänellä ole koskaan ollut suunvuoroa.
Sanoin, että kyllä olisi ollut, mutta olet sanonut, ettet tiedä.
Mutta tuota... Tasi väitti, -
että minä puhun niin paljon, -
että kun hän yrittää hengittää sisään, niin minä jo puhun niin, -
ettei se kerkiä sanoa mitään. Käskin sen sanoa, että jatkaa vielä.
Sitten me opeteltiin sitä puhumista ihan oikeasti.
Sanoin, että mullakin on yksi asia alusta asti, minkä haluan kertoa -
ja josta ei ole puhuttu. Menköön vaikka kuinka monta saunaa, -
mutta minä kerron sen asian muutamalla lauseella.
Kolmannella saunakerralla sain asiani loppuun käsiteltyä.
Sen jälkeen se asia ei ole minua kiusannut enää.
Kyllä se siis sitkeä ukko on tuossa olemisessaan sillä lailla, -
kun se päättää, että se ei puhu.
Eikä kuuntele. Siinä on toinen asia ollut.
Mutta nyt viimeisen vuoden aikana tuntuu, -
että Tasista on tullut mulle niin valtavan rakas.
Kun me on aina toivottu, on puhuttu kuolemasta monet kerrat ennenkin, -
niin molemmat on toivottu, että Tasi kuolisi ensin, minä myöhemmin.
Ajattelin, että nyt on vaikeaa. Jos minä kuolenkin ensin, -
että Tasille on hyvin vaikeaa olla yksin täällä.
Se tarvitsee minut kuitenkin rinnalleen.
Ajattelen, että Jumala tietää ja huolehtii meistä molemmista.
Mun ei tarvitse sitä surra. Sekin on kyllä Jumalan hoidossa.
On pojat ja on pojanpoikia täällä, jotka voivat käydä Tasin luona -
ja olla auttamassa. Tasilla on aika paha keuhkoahtauma -
eikä ole voimaa jaloissa eikä selässä.
Ei jaksa paljonkaan kävellä -
ja tämän pyörätuolin työntäminen on sille vaikeaa ja tuolleen.
Se kyllä lyhyitä matkoja työntää.
Sen, että päästään autohalliin ja sieltä pois, -
niin siinä me pärjätään ihan hyvin vielä.
Tärkeintä on se, että mä tiedän ja tunnen sen, -
miten valtavan paljon me rakastetaan toisiamme.
Mä olen miettinyt sitäkin sitten, -
sitä kuolemaa.
Yksi päivä mietin sitä, kun en muistanut, että Tasi muistaa.
Tuota, minä olin aika kova riiaamaan nuorena.
Hän oli 27. joka kosi minua.
Olen aika hyvin menestynyt niillä markkinoilla näköjään, -
mutta aina kun ne kosivat, minä annoin rukkaset.
Mä kaipasin vain tanssikaveria. En meinannut mennä naimisiin.
Ne olivat tanssikavereita mulle.
Sitten tuota niin... Kun Tasi tuli, -
niin minä ihan pokkana oli valmis menemään naimisiin, -
kunhan se on selvin päin.
Kuitenkin olen tuntenut sen monesti, -
että Tasi on ollut juuri se mies, jonka Jumala on mulle tarkoittanut.
Tämän minä olen tarvinnut. Nyt viime vuoden aikana -
on vahvistunut niin valtavan paljon se tieto, -
siis se varmuus, että me rakastetaan toisiamme -
niin sydämen pohjasta asti kuin vaan voi.
Jotenkin tuntuu, että se on niin äärettömän tärkeä ja ihana asia, -
että me saadaan olla vielä rinnakkain -
näitä päiviä, mitä meillä on.
Jotenkin tuntuu, ettei Tasin tarvitse paljon puhua.
Se sanoo sen, mitä tarvitsee ja se riittää.
Kun minä tiedän, että se rakastaa, niin se on paljon tärkeämpää.
Tuota... Kyllä sitten...
tuossa muuttuikin viime marraskuussa, -
kun te ihmiset rukoilitte minun puolestani.
Viime marraskuun lopulla kävin taas syöpälääkärillä hoidossa.
Silloin tutkittiin tarkemmin vielä.
Tiedätkö, siellä olivat ne isommat imusolmukkeet ruvenneet -
pienenemään tässä pallean kohdalla. Minua ahdisti aina, -
kun ne puristivat palleaa jollain pahalla lailla.
Tuntui, että koko kesän oli hengittäminenkin ollut hankalaa.
Ja tuota... Nautin kesästä.
Nautin kaikesta tästä. Nautin, että saan olla ja levätä.
Saan olla kotona, mutta olisin halunnut töihin.
En kumminkaan jaksanut - vielä silloin.
Niin sitten tuota niin...
Yhden kerran silloin marraskuussa -
meille tuli Seppäsen Olli, -
jolla on telkkarissa niitä sota-ajan ohjelmia.
Rintamien sijainnista jne. Ne ovat erittäin hyviä.
Jos et ole katsonut, niin katso ihmeessä.
On meidän hyvä työtoveri ja ystävä, -
niin kuin Johanna-vaimonsakin.
Sitten oli Mikko Matikainen ja Virpi Nyman.
He yöpyivät kaikki Ollin luona työreissullaan.
Olli soitti mulle ja sanoi, että he ovat nyt syömässä -
ja tulevat sitten meille käymään. Ei tarvitse laittaa iltakahviakaan.
He juovat sen sitten heillä. Kunhan olette vaan kotona.
Kun ne tulivat meille, niin mä en ole koskaan tuntenut, -
että ulko-oven auetessa sieltä tuli lämmin tuulen henkäys sisälle.
Se ei ollut oikeaa tuulta, koska olen sen tuntenut ennenkin.
Se tuuli oli jollakin lailla erilainen.
Ja tuota... Sitten niin...
Siinä juteltiin kaikkea ja puheltiin.
Sitten ennen lähtöään nämä työkaverit -
halusivat rukoilla Tasin ja minun puolesta.
Siinä sitten yhtäkkiä minä näin -
kesken rukouksen, että minä olin uima-altaassa -
ja kroolasin hirveää vauhtia. En ole ikinä osannut kroolata, -
mutta silloin minä kyllä osasin. Kroolasin hirveää vauhtia -
ja säikähdin, että kauheaa: kuntoutukseen pannaan altaaseen, -
niin kuin yleensä pannaan. Niinkö meinaa Jumala minut parantaa?
Sitten tuli ensimmäinen hätä siitä, -
että mistä löydän niin ison uimapuvun, että se mahtuu päälle.
Se oli se tärkein hätä ja asia siinä, -
että mä en löydä tarpeeksi isoa uimapukua.
Mä selitin niille kävijöillekin sitä, -
että kun kroolaan siellä uima-altaassa, -
niin minä luulen, että nyt Herra paransi minut.
En ollut koskaan uskonut sitä ennen, että Herra parantaa minut.
Olin odottanut vain kuolemaa. Ihmiset rukoilivat -
ja ajattelin, että hyvä kun rukoilevat. Herra tekee, mitä tekee.
Oikeasti uskoin, että tulen kuolemaan.
Paitsi uima-altaassa kroolatessa ajattelin, -
että tuommoista vauhtia en kyllä pääse uima-altaassa uimaan.
Kyllä jotain Jumala nyt tekee.
Jonkun aikaa sen jälkeen -
kävin keskussairaalassa tietokonekuvauksessa.
Sitäkään ei voi mulla ottaa semmoi- senaan varjoaineallergian takia.
Kaikissa on mulla jotain esteitä, -
mutta sillä kuulemma saa melko varmat kuvat.
Niin suurimmat imusolmukesyöpäpatit -
olivat pienentyneet normaalin kokoisiksi.
Ja tuota... Sitten niin kuin -
näytti siltä, että Jumala on minut parantanut.
Ja tuota... Kuntoni rupesi koko ajan kohenemaan ja kohenemaan.
Mä rupesin vähitellen uskomaan, että mä olen parantunut.
Sitten mulle rupesi tulemaan pyyntöjä seurakuntiin, -
vaikken ollut ilmoittanut, että olisin terve ja töihin lähdössä.
Niitä vaan rupesi tulemaan. Joulukuussa tuli ensimmäinen -
ja sitten vähitellen tästä läheltä Kuopiota.
Nyt sitten myös muualta eri puolilta Suomea.
Mä puhkun intoa! Mä haluan jatkaa tätä työtä niin kauan kuin elän.
Tasi on minun kuskinani, vaikka sillä on se keuhkoahtauma.
Sillä ei kuulemma kädet väsy, kun se ajaa autoa.
Sitten kun minä rupean puhumaan, -
niin minun pitää ensimmäisenä etsiä ihmispaljoudesta Tasi.
Minä en osaa ruveta puhumaan, ennen kuin näen sen.
Mä tiedän, että se on mukana puheessa ja rukouksissa ja näin.
Jos en meinaa löytää, niin Tasi nostaa kätensä, että näen.
Mä olen puhunut Tasille sitä monta kertaa viime aikoina, -
että tiedätkö mitä? Kun mennään taivaaseen ja saadaan se palkinto -
Jumalalta tämän elämän ajalta työstämme, -
niin sinä saat sen likaisen työn lisän.
Sä olet ollut kouluttamassa minua, että pystyn puhumaan ihmisille, -
joilla on näitä tosi vaikeita asioita.
Ja tuota... En minä olisi pystynyt olemaan semmoinen, -
jos Tasi ei olisi ollut minua opettamassa näin, -
näillä vaikeilla asioilla nimenomaan.
Olen kiitollinen joka ainoasta asiasta, kaikista mitä on ollut.
Mikään ei ole jäänyt painamaan, vaan ymmärrän, -
että tämä on ollut ja on minulle todella se Jumalan valitsema mies.
Se on loppuun asti sitä ja on ollut juuri sellainen kuin on kuulunut.
Tämmöisinä me ollaan hyvin onnellisia.
Ja tuota... Nyt minua saa kutsua seurakuntiin.
Me tullaan ihan - meinasin sanoa, että lennossa.
Mutta Tasi ei enää lennä.
Se lopetti sen, kun jäi armeijasta eläkkeelle.
Mutta me tullaan vauhdilla joka tapauksessa.
Minä pyörätuolissa todennäköisesti. Minä pyydän, -
että katsot ensin, ettei teillä ole liikuntaesteitä.
Että minua ei tarvitse kantaa. Painan hyvin hyvin paljon.
Niin tuota... Tälleen me tehtäisiin.
Nyt uutenavuotena oli semmoinen kiva päivä.
Meidän ihan kotoa ikkunasta näkyvät raketit, -
kun Satamatori on vieressä, ja raketit lentävät tosi komeina.
Ei tarvitse lähteä mihinkään.
Sitten olin päättänyt, kun uusi vuosi vaihtuu ja kello alkoi lyödä, -
niin minä otin Tasista kiinni ja pussata mojautin sitä suulle -
oikein kunnolla. Vuosiin ennen ei oltu edes pussattu.
Kädestä oltiin pidetty, mutta ei pussailtu.
Ollaan jo sen ikäisiä, että toinen ei pysty ja toinen ei kärsi.
Sitten sanoin Tasille, että tämä ei lopu tähän, -
vaan toistuu joka ainut ilta tämän jälkeen!
Ei ole tuosta tarvinnut valittaa. Tasi tulee pussaamaan minua.
Ei mun tarvitse mennä, ja ihania suukkosia tulee sitten.
Minusta minä olen hirmu onnellinen sen kanssa.
Ne suukot ovat älyttömän ihania, -
ja jossakin Aino Suhosen runossa sanotaan: -
Kun käteni ovat vanhat ja huuleni ovat vanhat ja ryppyiset, -
suutele minua silloin. Nyt se on totta meidän avioliitossa.
Jotenkin tuntuu, että mä nautin siitä joka ainoasta hetkestä.
Pari kertaa se on meinannut ärähtää mulle jostakin -
ja sitten yhtäkkiä antanut suukon. Koko ärähdys on sulanut siihen.
Jotenkin me eletään elämämme onnellisinta aikaa nyt, tiedätkö.
On eletty, vaikka tämä on tämmöista ollut.
Mutta ei tämän parempaa voi olla.
Älä ole liian kerkeä menemään naimisiin. Seurustele pitempään.
Ei tarvitse olla niin hölmö, kuin minä olen ollut.
Mutta älä mieti myöskään liian kauan.
Äläkä vaadi siltä toiselta hirveitä, -
vaan itseltäsi odota enemmän kuin toiselta.
Ja sitten: älä eroa liian helposti myöskään, vaan yritä uudelleen.
Pyydä, että Jumala näyttää sulle, mitä sinun kuuluu sanoa ja tehdä, -
että te voitte jatkaa yhdessä.
Puhun tämän sinulle nyt tarkoituksella.
Ei ole väärin, jos otat eron, jos tulee semmoinen olo, -
että ei pärjää siinä. En syytä sinua siitä yhtään enkä arvostele.
Mutta myös sitä, että älä liian helposti eroa.
Kyllä se avioliitto kestää niitä riitojakin, -
vaikeitakin asioita, kun yhdessä yritetään.
Meillä aina on ollut se sama yhteinen ajatus, -
että kun Tasi oli kadettikoulussa ja sitten olisi ollut tuo...
Mikä se toinen koulu oli? - Sotakorkeakoulu.
Kun oli se Sotakorkeakouluun meno, niin me mietittiin sitä, -
lähteekö Tasi sinne vai ei. Kaksi vuotta olisi ollut siellä -
ja viikonloput vaan käynyt kotona. Me oltiin molemmat sitä mieltä, -
että meillä on kaksi poikaa, niin me ei lähdetä sinne.
Tai siis Tasi ei lähde Sotakorkeaan.
Olisin minä tietysti käynyt vähän komentamassa niitä pomoja, -
miten kuuluu olla. Niin tuota...
Meidän avioliitto kuitenkin oli niin heikoilla, -
että se ei olisi kestänyt kahden vuoden eroa.
Me on aina valittu se, minkä on ajateltu olevan pojille parasta -
ja meille parasta. Siksi ollaan yhdessä.
Ja todellakin suurin rakkaus, mitä meillä on.
Kun mietin, kenet tuntemistani miehistä, -
joita en edes muista enää - nimiäkään - enkä tunnistaisi, -
niin ei ole ketään muuta, -
jonka kanssa haluaisin taivasten valtakuntaan kuin Tasin.
Mä haluan iankaikkisen elämän viettää sinun kanssasi.
Ja sinä minun kanssani. Minä senkin tiedän.
Jumala ei ole kyllä koskaan tehnyt virheitä minun kohdallani.
Eikä tee kenenkään muunkaan kohdalla, -
kun ei ajatella vaan itseämme, vaan mitä Jumala tarkoittaa tällä.
Mitä mä voin tämän kautta oppia? Jotakin uutta tähän elämään.
Semmoista, joka hoitaa ja parantaa meidän liittoamme.
Jos sulla on sairauksia, niin kuin mulla on ollut hyvin paljon, -
niin mä olen aina kiittänyt niistä Herraa.
Kaikista koettelemuksista mä aina kiitän.
Ne ovat aina olleet siunauksena ja ne tulevat aina olemaan sitä.
Semmoiset terveiset minä haluan sulle laittaa.
Kaikki se, mitä Jumala sulle antaa, tulee olemaan sulle siunaukseksi, -
kun otat sen kiitoksen kanssa vastaan ja kuuntelet, -
mitä Jumala haluaa puhua sulle siitä, -
mitä Hän tämän koettelemuksen kautta antaa sulle uutta elämääsi -
ja tulevaisuuteesi. Jumala sinua siunatkoon nytkin tällä hetkellä -
ja rakastakoon sinua juuri sillä lailla kuin sulle on parasta.
Jos sulla on joku vaikea sairaus, niin Herra tehköön senkin kanssa, -
niin kuin parhaaksi näkee, mutta antaa sulle kuitenkin -
tulevaisuuden ja toivon ja varmuuden siitä, -
että sinä olet Jumalan oma ja matkalla paratiisiin.
Sinne Jumalan luokse iankaikkiseen elämään. Aamen.
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare