Hei! Nimeni on Hannu Huhtala, ja ohjelmani on Elämän varrelta.
Tässä haluan kertoa vähän, mitä elämässäni on tapahtunut.
Ehkä on jotain samaistumispintaa meidänkin elämässämme.
No niin, tämän jakson nimi on Elämän ovea raottamassa.
Olin nuori silloin ja asuin Etelä-Suomessa.
Asuin siis Etelä-Suomessa, ja seurakuntana oli tarkoitus -
nuorina ajaa ihan pohjoiseen saakka linja-autolla.
Olimme menossa pitämään siellä nuorille -
semmoista pientä konferenssia -
tai Pohjois-Suomen nuorten konferenssia. Aivan näin.
Eräänä päivänä olin vastuussa eräästä ohjelmasta.
Kun nimittäin oltiin tuolla Lapissa, niin sovittiin, -
että mennään sellaiseen nuorten paikkaan.
Kaupungilla oli nuorille omat kerhotilat.
Nuoriso-ohjaajan kanssa oltiin ajoissa sovittu, -
että voidaanko tehdä vierailu ja tavata myös paikallisia nuoria.
Kaupungin nuorisotoimi vastasi noista tiloista.
Niin meille luvattiin, ja niin me menimme.
Kun menimme sinne, niin huomasimme pian, -
että nuoriso-ohjaaja, joka oli kanssamme asiasta sopinut, -
ei ollutkaan muistanut kertoa siitä nuorille.
Siis, että he sinä päivänä saavat Etelä-Suomesta -
pienen tunnin mittaisen vierailun.
He ihmettelivät hirveästi, kun tulimme sinne.
Se oli sitä aikaa, ettei katsottu DVD:itä tai videoita, -
vaan oli ihan projektorit.
Ajattelimme näyttää heille raittiudesta kertovan filmin, -
jossa kerrottiin alkoholin ja tupakan vaaroista.
Niinpä menimme sisälle ja tervehdimme.
He eivät tienneet yhtään, mitä tapahtuu.
Niinpä ruvettiinkin kysymään: "Mitä noi oikein tekee täällä?"
Aikamme ihmettelimme myös, ettei syntynyt kontaktia niihin nuoriin.
Sanottiin, että nuoriso-ohjaajan kanssa oli sovittu, -
että tulisimme pienelle vierailulle. Näytettäisiin heille filmi, -
ja sitten vähän laulettaisiin hengellisiä lauluja.
Kun he sen kuulivat, -
huomasin, että se pingis tai muu touhu -
rupesi lakkaamaan.
Siellä hyvin selvästi lausuttiin ajatuksia, -
joita kenties ei ollut niin ääneen tarkoitettu.
"Mitä te tänne tuutte häiritseen meitä?" Vähän siihen malliin.
Minä olin sen ryhmän johtaja -
tarkoituksena saada viihtymään nuo nuoret, joita tulimme tapaamaan.
Huomasin, kuinka yksi ja toinen niistä nuorista -
meni eteiseen. Lopulta olimme ihan yksin -
siellä heidän salissaan. Kun projektori oli saatu kuntoon, -
näyttääksemme filmin, niin sisällä ei ollut yhtään nuorta.
Ajattelin, että jospa se kiinnostaisi nuoria, kun alamme laulaa, -
ja he tulisivat sisälle.
Kun ovi oli puolittain auki, niin aloimme laulaa.
Yhtäkkiä tapahtuikin niin, että ovi jysähti kiinni.
Joku nuori oli tuupannut sen tosi äänekkäästi kiinni, -
niin että oikein jysähti.
No, me avasimme sen uudestaan ja jatkoimme laulua, -
ja se jysähti välittömästi ainakin yhtä voimakkaasti.
Laulu vaikeni. Kaikki katsoivat minuun.
Minä olin kitarani kanssa siinä keskellä orpona -
ja ajattelin: "Mitä tehdään?"
Rukoilin ja mietin. Sitten sanoin, että avataan tämän verran ovea -
ja ruvetaan laulamaan.
Me avattiin vaan ihan vähän sitä ja ruvettiin laulamaan.
Sitten huomattiin, että yksitellen sieltä tuli niitä kiltimpiä nuoria -
ja ujompia nuoria sisälle.
He vähän noloina, kuitenkin kohteliaisuudesta meitä kohtaan -
halusivat istua sinne takaosaan, -
ja mekin olimme siellä salin takaosassa.
Niin me lauloimme, ja minä kerroin myös Jeesuksesta.
Nyt oli niin, että loppujen lopuksi meille jäi siitä koettelemuksesta -
melko hyvä olo, koska nuoret kuitenkin ajattelivat: -
"Hyvä, se ei ole näiden vika, että tieto ei tullut perille."
He kuitenkin tulivat sitten loppujen lopuksi -
meidän laulujamme kuuntelemaan.
Tässä, kun jutustelen näitä, -
niin minulle tulee mieleen semmoinen asia, -
että oletko sinä pamauttanut joskus oven kiinni -
ja lukinnut itsesi? Tarkoitan hengellisiä asioita.
Oletko lukinnut itsesi niin, ettet halua kuulla?
Vähän sillä ajatuksella, että nämä eivät nyt sovi minun elämääni.
En halua kuulla tällaisia. Minulla on muitakin asioita elämässäni.
Sitä paitsi - minä en ole niin kiinnostunut näistä asioista.
Tiedätkö, että me ihmiset lukitsemme itsemme joskus -
sellaiseen tilaan hengellisesti, -
ettei meidän tarvitsisi kuulla eikä nähdä.
Se on vahinko, koska me ihmiset tarvitsemme Jumalaa.
Yksi tuollainen lukitsemistapa on tämä: -
"Eikö se ole jokaisen oma asia, mitä hän täällä uskoo ja miten? -
Tarvitseeko sitä tulla tuputtamaan? -
Miten kukin uskoo, niin eikö se ole jokaisen oma juttu?"
Niin, tietysti se on, mutta tiedätkö, -
mitä Jumala tällaisesta ajattelee?
Jos Hän joutuu sellaisen lukon taakse, -
että jokainen voi muovata Jumala- kuvansa ja sen, miten täällä uskoo, -
jokainen voi mielessään tehdä Hänet tietynlaiseksi ja uskoa siihen?
Ei Hän taivu kaikkeen meidän miljoonien ihmisten tapaan -
torjua Häntä ja lukita Häntä, kun minulla on oma tapani.
Et sinäkään halua, -
että joku ajattelee sinut erilaiseksi kuin olet.
Minä olen tällainen ja haluan, että minut otetaan ja nähdään tällaisena
Tämä tunne on myös Jumalalla.
Minä olen tällainen ja lähettänyt oman Poikani -
kuolemaan jokaisen ihmisen puolesta.
Toinen seikka, miten me lukitsemme itsemme oven taakse -
ja paukautamme sen kiinni, on tämä: -
"Kai joku Korkein on olemassa, -
ja kyllä minä johonkin Korkeinpaan voimaan uskon, -
mutta ei voi tietää. Ei voi tietää, millainen Hän on -
tai mikä Hänen nimensä on."
Tiedätkö, että tämäkin on loukkaava ajatus Jumalaa kohtaan, -
joka haluaa olla jonkin näköinen ja tietyn luonteinen?
Nimittäin Hän lähetti juuri siksi Poikansa tänne maailmaan, -
että me tietäisimme, millainen Hän on luonteeltaan -
ja miten Hän toimii arkisessa ympäristössä, jossa elämme.
Näkisimme Hänen luonteensa kauneuden ja ymmärtäisimme, -
että Hän haluaa rakastaa meitä ja Hän haluaa pelastaa meidät, -
koska meidän elämämme on rajallinen.
Siksi Hän ei hyväksy sinun kohdallasi ajatustasi, -
että "joku Korkein on jossain, mutta ei voi tietää".
Voi tietää! Hänen nimensä on Jeesus.
Sitten me lukitsemme itseämme tämän oven taakse: -
"No, kyllä minä sitten kerkeän joskus."
Mistä sinä kuitenkaan tiedät elinpäivistäsi?
Ja mikä oikeus sinulla on ajatella Jumalasta, että Hän on niin ankea?
Kun Hän saisi tulla sinun elämääsi turvaksi ja rakkaudeksi, -
niin sitten Hän muuttaisi elämäsi niin omituiseksi ja kummalliseksi, -
että sitä pitää ehdottomasti täällä juosta karkuun.
Jumala haluaa sinun näkevän, -
että Jeesus ei ole vaihtoehto, vaan elämänehto.
Sinä näet, Vapahtajani, että en pärjää ilman Sinun armoasi.
Jumalan rakkaus on tullut niin suureksi, -
että se risti on kulminaatio, miten elämää tulee katsoa.
Ei karman kautta, että elät uudelleen ja sovitat omia tekojasi. Ei!
Se on toisen henkivallan opetus. Ei karmaa, vaan risti.
Jumala maksoi sinusta hinnan.
Jumaluus tarkoittaa täällä ajassa sitä, että Hän saa kertoa, -
että Hänelle maksoi sinun syntivelkasi niin paljon, -
että Hän kuoli sinun puolestasi. Sitten Hän nousi ylös -
ja haluaa sinut iankaikkiseen elämään.
Rakas Vapahtaja, siunaa jokaista katsojaa.
Herra, pura nämä lukot ja auta, -
että tämän ohjelman katsojat haluaisivat purkaa -
tällaiset lukitukset omasta elämästään ja tulla Sinun luoksesi.
Jeesus, auta meitä vapautumaan tällaisista rakennelmista, -
joita rakennamme Sinun esteiksesi, muuriksesi, -
ettet Sinä voisi pelastaa meitä.
Tule Jeesuksen luokse, minä pyydän sinua.
Ole siunattu Jeesuksen nimessä. Aamen.
Kaikkein suurin kaipaus, murhe ja odotus -
aivan tällä hetkellä on Jumalan sydämellä.
Se ei sammu milloinkaan, ennen kuin löytää saan -
luokse pienen ihmisen, luokse eksyneen.
Jumalan ikävä ihmisen luo.
Kaikkein suurin rakkaus, armo ja siunaus -
kovin usein torjutaan - ja kiireessä unohdetaan.
Miksi pelkää ihminen rakkautta Jeesuksen, -
vaikka usein yksin jää täällä pimeään?
Jumalan ikävä ihmisen luo.
Onko suurin pelkosi, että Hän riistäisi -
jotain, mitä haaveilet ja odotat elämääsi?
Ei, vaan rakkaus rakentaa, uutta luo, armahtaa.
Risti kertoo totuuden, arvon ihmisen.
Jumalan ikävä ihmisen luo.
Jumalan ikävä -
ihmisen luo.
TV7 on minulle henkilökohtaisesti merkinnyt hyvin paljon.
Olen kiitollinen niistä ohjelmista, joita olen saanut katsoa.
Jos haluat tukea tätä ohjelmaa, niin voit soittaa numeroon -
0600-10177.
Näet ruudussa myös tilinumeron ja viitenumeron.
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare