Hei! Olen Hannu Huhtala.
Kiva, kun olet siellä! Ohjelman nimi on Elämäni varrelta.
Tässä kerron vähän, mitä minulle on joskus tapahtunut -
ja mitä olen elämässäni oppinut.
Ehkä tässä on jotain jaettavaa myös sinun kanssasi.
Tämän jakson nimi on Kun elämän harmaus rasittaa.
Pikkulapsena menin Keski-Suomeen lasten leirille.
Siihen aikaan 60-luvulla junat olivat vielä höyryjunia jne.
Se oli aika jännä seikkailu. Junat tuntuivat junilta.
Mitä pienet lapset tekivät, kun he ohjaajineen menivät junassa?
Se oli se, että eväät otettiin melkein 5 minuutin päästä esille.
Ehkä olet huomannut omien lapsiesi kohdalla, -
että reissu on niin jännittävä, -
että syötäväksi pakattu pitää avata ja ruveta syömään.
Niinpä me lapset usein teimme niin, -
että avasimme äidin tekemät leipäpaketit -
ja söimme eväitä. Jo kovin alussa ne hupenivat.
Loppumatkalla saattoi olla aika kova nälkä.
Oletko huomannut joskus elämässä tämän ilmiön, kun tuntuu, -
että elämän voimat hupenevat. Tuntuu, että eväät on syöty, -
ja olisi tarvittu paljon, paljon energiaa pitemmälle.
Joudut funtsaamaan ja miettimään, -
mihin ne voimavarat oikein kuluivat, -
ja tunnet itsesi väsyneeksi.
Ruuhkavuosien aikana erityisesti, kun on lapset kasvatettavina, -
niin elämän voimavarat hiipuvat usein niin, -
että työ ja perheen ylläpito -
tuntuvat joskus liian ylivoimaisilta.
No niin, elämän harmaus. Ehkä se on aika tuttu väri meille jokaiselle.
Jossakin vaiheessa olemme sen kokeneet: Nyt olen väsynyt. -
Miten jaksan? Sitten pinnistellään päivä kerrallaan.
Se on sitä ajelehtimista ja raahau- tumista päivä kerrallaan eteenpäin.
Hengellisessäkin mielessä ihmisille tulee näinä aikoina -
aivan erityiset odotukset.
Jumala, näinä päivinä, kun tunnen itseni erityisen väsyneeksi, -
niin tarvitsen myös erityisen paljon voimaa.
Jumala, miksi kuitenkin tuntuu siltä, -
että juuri nyt olet ikään kuin vetäytynyt?
Minusta tuntuu, ettei rukoukseni oikein nouse -
kattoa korkeammalle. Jumala, missä olet?
Eikö kristityn elämän pitäisi olla myös voimaantumista?
Miksi rukouselämä lannistuu näin?
En minä sitä haluaisi. Jumala, tule enemmän näkyväksi. -
Tule minun luokseni. Rohkaise. Anna minulle voimaa. -
Minä en vain jaksa taivaltaa tässä tilanteessa.
Niin, kohdata tällaiset oman elämänsä ääripäät, -
uupumus ja pelko siitä, miten jaksan eteenpäin.
Ja todellinen Jumalan kaipaus: tule minun voimakseni.
Niissä on paljon hyviä piirteitä.
Harmaus ei ole välttämättä väärä väri arjelle.
Jumala, kenties se kuitenkin on, -
koska en jaksa uskoa ja nähdä sillä tavalla rohkeasti, -
kuin olen ennen jaksanut.
Tällaisia asioita kerran tuumailin - ja oikeastaan montakin kertaa, -
kun uupumus tuli ylivoimaiseksi. Siltä se tuntui.
Ajattelin, että haluan saada Jumalan konkreettisemmaksi -
ja näkyvämmäksi, niin että minä jaksan ja voimaannun.
Niinpä näin lehdessä ilmoituksen, jossa luki...
Siellä oli tuttu puhuja, hyvin kokenut ja elämää nähnyt.
Minä ajattelin, että koska minun rukouksistani ei nyt ole apua, -
niin menen tuonne kokoukseen.
Minä haluan voimaantua ja lataantua siellä.
Niinpä minä menin. Minulla oli pieni poika, -
ja hänet jouduin ottamaan mukaan. Niin kuin lapsista huolehditaan.
Siellä oli lastenhoito järjestetty. Siinä mielessä asiat olivat hyvin.
Lapset sai viedä huoneeseen, jossa heillä oli ohjaaja, -
ja he saivat siellä kokouksen aikana touhuta.
Minä istuin kirkonpenkkiin ja sanoin: -
"Jumala, oletko siellä? Kuuletko kaipaukseni? -
Minä haluan voimaantua. Minä haluan jotakin enemmän. -
Haluan uudistua uskossani. -
Anna minulle tänään jokapäiväinen leipäni -
hengellisessä mielessä ja ojensin ikään kuin tyhjän käteni Hänelle.
Puhujalla oli todellakin hyvä raamatunpaikka esillä.
Hän luki Jesajan vai oliko se Jeremian kirjasta: -
"Minä annan teille tulevaisuuden ja toivon."
Jae oli kyllä todella hieno. Siihen halusin tarttua.
"Minä annan tulevaisuuden ja toivon."
Mitä pitemmälle puhe meni, niin tuntui kuitenkin, -
että se menee vaan ohi.
Se ei jotenkin rasittuneeseen mieleen ja sydämeen asti yltänyt.
Kun loppulaulua laulettiin, niin tuntui, -
että Jumala ei ollut kiinnostunut.
"Jumala, et halunnut kohdata minua. Et tullutkaan minun luokseni."
Olin pettynyt. Se oli hengellinen pettymyskokemus.
Minä etsin enkä löytänyt.
No niin, kun siinä kirkon käytävää kuljin, -
niin pieni poikani, joka oli lasten huoneessa ollut -
ohjaajan ja muitten lasten kanssa, tuli vastaan käytävän puolivälissä.
Hän näyttää paperia ja sanoo: "Katso, isi!"
Ja minä katsoin. Oli vain valkoinen paperi.
Sanoin hänelle: -
"Etkö sinä, Jukka-Pekka, piirtänytkään?"
Hän yhtä innokkaasti vaan ojentaa paperia: "Katso, isi."
No, olihan siinä lapsen käsialalla -
kirjoitettu Jukka - J-koukero oli väärin päin.
Silloin ystävä, jota en ollut paljon tavannut, -
joka asui Tukholmassa ja olin Helsingissä kokouksessa, -
näki minun katselevan -
tyhjää valkoista paperia.
Tuo ystävä ei tiennyt mitään kaipauksestani tai rukouksestani.
Hän sanoi: "Hannu, etkö sinä huomaa, -
kun poikasi puhuu sinulle evankeliumia?"
Siis, etkö huomaa, että poikasi puhuu sinulle evankeliumia?
Silloin minä säpsähdin.
Katsoin tarkemmin paperia -
ja näin siinä pienen poikani käsialan -
ja ymmärsin evankeliumin jälleen uudella tavalla.
En siitä puhutusta puheesta, vaan kun mieli on rasittunut, -
kun mieli ei ole enää harmaa, vaan se on musta, -
niin Jumala näyttää valkoista paperia.
Siinä on allekirjoitus: -
"Minun poikani Jeesus Kristus armahtaa sinut jälleen. -
Hän on sovittanut syntisi. Hän on armollinen ja kantaa taakan.
Hän tietää, missä sinä kuljet."
Ja minä iloitsin valkoisesta paperista!
Olin iloinen, että minun poikani oli mukana.
"Katso, isi!"
Tiedätkö, mitä? Niin se vaan on, -
että joskus meille joudutaan rautalangasta vääntämään -
ja muistuttamaan, mistä on kyse.
"Vaikka sinä olet väsynyt, niin älä ihmeessä ymmärrä niin, -
että sinut on hyljätty! -
Voisitko sinä nähdä, mitä kaikkea minä olen sinulle?"
Voi että, kun minun sydämestäni tuli kuin valkoinen paperi!
Kaikki taakat riisuttiin siinä. Minä hyväksyin sen, -
että minun ei tarvitse -
tänään huomista jaksaakaan.
Miten Jumala oli opettanut minulle sen, että päivä kerrallaan.
Jos väsyt huomisen murheista, -
niin et kulje oikealla tavalla Jeesuksen seurassa.
"Ole tässä ja nyt. Et väsy silloin, kun menet päivän kerrallaan. -
Ja jos vaikka väsytkin, niin minä olen rakastanut sinua niin paljon, -
että sinä saat voimaa."
Jesajan kirjan 40. luku, jakeesta 28 eteenpäin: -
"Etkö jo ole oppinut, etkö ole kuullut, -
että Herra on ikuinen Jumala, koko maanpiirin luoja.
Ei hän väsy, ei uuvu, tutkimaton on hänen viisautensa.
Hän virvoittaa väsyneen ja antaa heikolle voimaa.
Nuoretkin väsyvät ja nääntyvät, nuorukaiset kompastelevat -
ja kaatuvat, mutta kaikki, jotka Herraa odottavat, -
saavat uuden voiman, he kohoavat siivilleen kuin kotkat.
He juoksevat eivätkä uuvu, he vaeltavat eivätkä väsy."
Ystävä, voisitko ottaa tämän siunauksen vastaan?
Jumalasi rakastaa sinua. Tänään sinun ei tarvitse huomista jaksaa.
Olet rakastettu tässä ja nyt. Älä katso liian pitkälle.
Ota vastaan tänään Jumalan armo ja rakkaus.
Ole siunattu! Aamen.
Jos armoon lisää jotakin, se menee pilalle.
Ei riitä silloin koskaan pieni ihminen.
Jää suorittamaan, kokeilemaan, kelpaisiko nyt.
Vaan huomaa aina uudelleen: ei mikään riittänyt.
Vain armossa on riittävästi, siihen takerrun.
Vain armossa on riittävästi. Niin vain voimaannun.
Jos armoon lisää jotakin, se menee pilalle, -
ja turhaksi jää silloin risti Jeesuksen.
Kun Golgatalla katkaistu on syntivelkamme, -
niin mitä siihen lisätä voi pieni ihminen?
Vain armossa on riittävästi, siihen takerrun.
Vain armossa on riittävästi. Niin vain voimaannun.
Jos armoon lisää jotakin, se menee pilalle, -
ja uupuu kesken matkaa aina uudelleen.
Kun armossa on riittävästi, silloin nähdä saa: -
On Jumala niin suuri, Hän voi aina armahtaa.
Vain armossa on riittävästi, siihen takerrun.
Vain armossa on riittävästi. Niin vain voimaannun.
Vain armossa on riittävästi, siihen takerrun.
Vain armossa on riittävästi.
Niin vain voimaannun.
TV7 on minulle henkilökohtaisesti merkinnyt hyvin paljon.
Olen kiitollinen niistä ohjelmista, joita olen saanut katsoa.
Jos haluat tukea tätä ohjelmaa, voit soittaa numeroon -
0600-10177.
Näet myös tilinumeron ja viitenumeron ruudussa.
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare