Hei! Olen Hannu Huhtala, ja olet tervetullut -
tähän Elämäni varrelta -ohjelmaan! Tämän jakson nimi on Kasvukipuja.
Kasvukipujahan on jokaisella.
Ne kuuluvat meidän elämäämme.
No niin, tänään aion kertoa kertomuksen, -
joka on ollut hyvin tärkeä elämässäni.
Muistatko tällaista lausetta lapsuu- destasi ja vähän vanhempanakin?
Se sanotaan yleensä hyvin ponnekkaasti.
Se kuuluu näin: Enkö minä sitä sanonut?
Näin sanoo aikuinen lapselleen, kun oli tiennyt, -
miten tulisi asiassa käymään.
Näin voimme ehkä myös sanoa jotain itsepäistä neuvottuamme.
"Enkö minä sitä sanonut?"
No niin, tuon lauseen tiedostamme. Se on hyvin vahva ilmaisu.
Se sisältää hyvin paljon.
Edellisessä jaksossa kerroin, miten olen tullut uskoon.
Tässä jaksossa haluan vähän jatkaa, mitä sitten tapahtui.
Nimittäin, olin eräillä hengellisillä juhlilla.
Olin juuri saapunut sinne. Kokous oli alkamassa, -
ja ne olivat tosiaan kesäjuhlat. Siellä oli teltta.
Olin siellä ihmisvilinässä. Ihmisiä meni ohitse.
Yhtäkkiä sieltä ihmisvilinästä ilmestyi eteeni ihminen, -
joka sanoi näin: "Hei, Hannu!"
Hän pysähtyi eteeni, katsoi silmiini ja sanoi näin: -
"Oletko, Hannu Huhtala, yhtään kasvanut ihmisenä?"
Lause oli niin voimakas, että katse painui alas.
Sitten huomasin, ettei hän liiku mihinkään siitä edestäni.
Sain katseeni nostettua ylös maasta, -
ja jotenkin välttävästi katsoin häneen.
Sanoin: "Ky-kyllä kai olen."
"No, hyvä sitten", hän sanoi tarkkaavaisena, -
häipyi edestäni pois ja katosi ihmisvilinään.
Minä seisoin jähmettyneenä kuin patsas siinä vähän aikaa.
Hyvin, hyvin hämmentyneenä. Kysyin, kuka hän oli.
En muista häntä. Mitä on tapahtunut?
Olenko ollut epäkohtelias häntä kohtaan?
Jumala, mitä olen tehnyt? Mitä olen sanonut?
Sellaista, mikä ei ole ollut kunnioittavaa?
Mistä on kysymys?
Oikeastaan silloin tuli mieleeni tuo lause: -
"Enkö minä sitä sanonut?"
Nimittäin tuo lause tuli hyvin vahvana esille -
minulle arkana, uutena uskovana ihmisenä.
Minun kaverini tuli kerran mopolla vastaan.
Hänellä oli kysymys esitettävänä.
Hän oikein sammutti moponsa, laittoi sen jalkaan tien kupeessa -
ja kysyi näin katsoen silmiin: -
"Onko, Hannu, sinusta tullut uskovainen vai?"
Siinä vastasin hänelle ja sanoin yhtä epävarmasti: -
"Ky-ky-kyllä minusta on", änkytin tuon asian.
"No niin", hän sanoi. "Saas nähdä, kuinka kauan -
sä niitten uskovaisten kanssa jaksat olla."
Sitten hän käynnisti moponsa ja häipyi.
Minä jäin siinäkin yksin - yksin seisomaan -
saman kysymyksen ääreen, -
niin kuin tuossa kesäjuhlassakin.
"Enkö minä sitä sanonut?"
Nimittäin, kun me ihmiset olemme -
hengellisten asioitten kanssa tekemisissä, -
niin meillä on sellainen etsikkoaika.
Me tunnemme, että se, mitä minulle Jumalasta puhutaan, -
on haastavaa. Se ennen kaikkea -
haastaa minut vastaamaan: "Kyllä."
Jumalahan kutsuu meitä ihan jokaista - sinua ja minua.
Siinä kuitenkin herää hyvin voimakkaasti kysymys: -
"Entä, jos minä en pystykään?"
Mitä kaverini ja ystäväni sanovat, kun he kuulevat, -
että minusta on tullut uskovainen. Sitten he sanovat, -
että saas nähdä, kuinka kauan se on siellä. Se oli nyt hetken villitys.
Sitten tulee tuo alussa sanomani lause: -
Enkö minä sitä sanonut?
Senhän minä Jumalalleni olen esittänyt, -
Vapahtajalleni sanonut: Enkö minä sitä sanonut?
En minä pysty. En minä kykene. Ei minusta ole.
Ihana tietää, että Jumala haluaa meidän kysyvän -
tuon asian ja toteavan Hänelle ja kertovan suoraan.
Tiedättekö, kerta toisensa jälkeen olen huomannut, -
että Jumala on halunnut näyttää tämän polun pään minulle.
Minkälaisen polun pään?
Sellaisen polun pään, missä rukoillaan: Herra, armahda minua.
Herra, armahda minua. Ytimekäs rukous, -
mutta tarkoittaa ja sisältää paljon.
Nimittäin ihmisen puolelta se on lausuttu niin, -
että minusta ei ole. Minä en pysty. Armahda heikkoa.
Niin minä olen esittänyt tuon kokemuksen edessä -
ja sanonut Jumalalle: "Niin, tällainen minä olen. -
Se näkyy ja se kuuluu. Ihmiset ympärillänikin aistivat, -
kuinka vajavainen ihminen minä olen."
Mutta oikeastaan Jumala hymyilee tällaisen asian edessä.
Hän sanoo: "Niin lapseni. Näin se on. -
Sinä olet heikko eikä sinusta ole myöskään uskovaiseksi. -
Mutta tiedätkö, jos se onkin niin päin, -
että kyse onkin minusta eikä sinusta. -
Kun minä kerran kutsuin sinua uskoon, -
niin pyysinkö minä sinua näyttämään, -
kuinka jalosti sinä elämässäsi etenet? -
Pyysinkö minä sinua näyttämään, ettet sinä kompastu? -
Enkö minä puhunut sinulle armosta ja rakkaudesta?"
Tiedätkö, että tämän polun pään Jumala haluaa näyttää jokaiselle.
Se on se suurin ja kaunein polku.
Kyse on Hänestä eikä minusta.
Kun sinua kutsutaan Jumalan omaksi, sinulle sanotaan: -
"Anna elämäsi Jeesukselle." Siinä kyse on armosta.
Se kaveri, joka parkkeerasi moponsa ja sanoi: -
"Onko sinusta tullut uskovainen vai?"
Nyt jo jonkin aikaa ja vuosia olen saanut kulkea uskon tietä.
Vastaisin siihen mopokaverin kysymykseen uskovaisuudestani -
sillä lailla, että minusta on tullut -
armahdettu ihminen.
Minä olen armahdettu ihminen.
Jos sana 'uskovainen' suomennetaan, -
niin se tarkoittaa 'armahdettua syntistä'.
Niinpä on niin hienoa todeta se, -
että kyse on Hänestä eikä minusta.
Kyllä Jumala antaa kasvukipuja. Kyllä Hän sanoo: -
"Mene ja pyydä anteeksi. Älä tee noin. -
Murehdutat minun mieleni." Kuitenkin Hän armahtaa.
Voi, miten suuri kokemus elämässä on kohdata Hänet -
tässä valossa, että Jumala on heikossa väkevä.
Siksi sinunkaan ei tarvitsisi tänään miettiä, -
että jos annat elämäsi Jeesukselle, niin kauanko pysyt sillä tiellä.
Jos Jumala jotakin pyytää, siihen Hän antaa voiman.
Hän sanoo ennen kaikkea: "Olet armahdettu. -
Olet siinä asemassa ja pysy siinä asemassa, -
armahdetun asemassa. Silloin et ole ylpeä. -
Silloin olet minun seuraajani."
Täällä on ihana raamatunpaikka: -
Filippiläiskirjeen luku 3 -
jae 13: "Veljet, en katso vielä päässeeni siihen asti.
Vain tämän voin sanoa: jättäen mielestäni sen, -
mikä on takanapäin, ponnistelen sitä kohti, mikä on edessä."
Anteeksianto on sitä varten, -
että silloin saadaan todella jättää taakse se, -
mikä oli pahaa.
Ja kun osaamme pyytää anteeksi, niin sen myös saamme anteeksi.
Nyt minä pyytäisin sinua, ystävä, tulemaan uskoon.
Ei, vaan sanoisin vielä vahvemmin: tulemaan armahdetuksi ihmiseksi.
Silloin saat kokea, mitä on olla Jumalan sydämellä.
Hän on ihana ja rakastava Jumala.
Herra, siunaa jokaista, joka tämän jakson katsoi.
Herra, anna voimia ja anna silmiemme nähdä oikein, -
mistä on kysymys. Herra, kutsu tänäänkin -
ihmisiä armoon. Tule sinäkin Jumalan armoon.
Jeesus siunatkoon sinua. Aamen.
Sinun kanssasi, Jeesus, uskallan -
kohdata itseni.
Sinun kanssasi menneisyyteni -
nyt kohtaan, Herrani.
Sinun kanssasi, Jeesus, kipuni -
muuttuvat voimaksi.
Sinun kanssasi näen arvoni, -
kun katson ristiisi.
Sinun kanssasi, Jeesus, uskallan -
kohdata vihani.
Sinun kanssasi katkeruuteni -
nyt kohtaan, Herrani.
Sinun kanssasi, Jeesus, kipuni -
muuttuvat voimaksi.
Sinun kanssasi näen arvoni, -
kun katson ristiisi.
Sinun kanssasi, Jeesus, uskallan -
kohdata pelkoni.
Sinun kanssasi kaikki murheeni -
nyt kohtaan, Herrani.
Sinun kanssasi, Jeesus, kipuni -
muuttuvat voimaksi.
Sinun kanssasi näen arvoni, -
kun katson ristiisi.
Sinun kanssasi, Jeesus, uskallan -
kohdata muutoksen.
Sinun kanssasi kuljen huomiseen, -
voin luottaa rakkauteen.
Sinun kanssasi, Jeesus, kipuni -
muuttuvat voimaksi.
Sinun kanssasi näen arvoni, -
kun katson ristiisi.
TV7 on minulle henkilökohtaisesti merkinnyt hyvin paljon.
Olen kiitollinen niistä ohjelmista, joita olen saanut katsoa.
Jos haluat tukea tätä ohjelmaa, niin voit soittaa numeroon -
0600-10177.
Näet myös tilinumeron ja viitenumeron ruudussa.
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare