Hei! Olen Hannu Huhtala.
Kiva, kun olet juuri nyt TV7:n ääressä.
Katsomasi ohjelma on 'Elämäni varrelta'.
Tässä kerron vähän elämäni tapahtumia, -
mitä minulle on tapahtunut.
Oikeastaan hienoa onkin muistella. Samalla saa muistella tässä, -
millä tavalla Jumala on ollut kaikessa mukana.
Tämän jakson nimi on Elämää etsimässä.
Muistan, kun Hilja Aaltonen...
En tiedä, tiedättekö kaikki hänet.
Hän oli tunnettu runoilija, kirjailija ja evankelista.
Häntä voisi kutsua nimellä Jumalan ihminen.
Kävimme häntä kerran tapaamassa vanhainkodissa.
Hän on nyt jo poissa. Hän kuoli vuonna 2013.
Vierailulla oli lapsenlapsi meillä mukana.
Kun sitä pientä pidettiin siinä sylissä, -
niin Hilja Aaltonen sanoi näin: -
"On se sitten merkillistä. Tuossa on pieni lapsi sylissä, -
ja miten paljon elämään sitten loppujen lopuksi mahtuukaan."
Kaikki on hyvin nyt. Oikeastaan minun mielestäni -
kuva elämästä saakin olla ja sen tulee olla se, -
että olemme sylissä.
Se on turvallinen näkymä elämään. Siinä on rakkaudellinen näkymä.
Ennemmin tai myöhemmin elämässä tulee kuitenkin se vaihe, -
jolloin me ymmärrämme, että olemme kasvamassa.
Minä olen tässä oikeastaan katselemassa omaa elämääni.
Me eriydymme sylistä, mutta kuitenkin kaipaamme rakkautta -
ja turvallisuutta, joka kuuluu sylissä olemiseen.
No niin, siis Elämää etsimässä on tämän jakson nimi.
Oikeastaan me kaikki olemme etsimässä sellaista elämää, -
jota voisimme sanoa tarkoitukselliseksi.
Elämän tarkoitusta olemme etsimässä.
Me olemme etsimässä polunpäätä.
Silloin voisimme sanoa, että tämä tässä on minun tieni.
Nyt kuljen tätä.
Kun ihminen uskaltaa sanoa, -
että tämä on minun elämääni, -
niin hän on oikeastaan johdatuksessa.
Kyllä Jumala haluaisi nimenomaan jokaisen meidän aistivan näin, -
että olemme elämää etsimässä.
Oma elämäni - niin, minäkin sain olla sylissä.
Olen kiitollinen siitä, mutta en tiennyt, -
mitä Suomen historiassa oli tapah- tunut juuri vähän ennen syntymääni.
Minun isäni oli sotainvalidi.
Hän oli kokenut elämässään hyvin paljon.
Sota oli vaurioittanut häntä niin fyysisesti kuin henkisestikin.
Isä toki ei ollut väkivaltainen, mutta isässä näkyi se, -
että oli liian paljon koettu.
Nuoruus oli mennyt sodassa ja sotasairaalassa.
Jotain oli jäänyt puolitiehen.
Minussa selvästi tuntui se, mitä isä koki.
Se tuntui sillä lailla, että pelko välittyi lapsen elämään.
Isäni oli sellainen mies, että hänen oli tavallaan pakko -
purkaa sitä sodan kauhua, mitä hän oli kokenut.
Niinpä meillä kävi kylässä veteraaneja, jotka olivat kokeneet samaa, -
ja minä pienenä poikana kuulin kotona niitä tarinoita, -
niitä kovia asioita, joita isäni oli käynyt läpi.
Minä aina näin siinä myös isän silmät, -
kun hän kertoi.
Isän silmissä oli pelko, -
turvattomuus ja kauhun kokemukset.
Tämä kaikki tarttui pienen pojan sydämeen niin, -
että minusta tuli pelokas lapsi.
Oli vaikea aloittaa koulua, -
kun ei ollut oikein sillä tavalla kiinnittynyt -
lapsen turvallisuuteen enää.
Kaikki ne isän kokemukset välittyivät -
tavalla tai toisella minun elämääni.
Isän kauhein paikka oli kaksin- taistelu venäläisen sotilaan kanssa
Se oli ihan käsirysy. Siinä painittiin, kumpi jäi henkiin.
Välillä oli toinen alla ja toinen päällä.
Minun isäni selvisi siitä hengissä. Hän kertoi, -
että hän itki kuin pikku lapsi venäläisen ruumiin vieressä, -
sotilaan ruumiin vieressä.
Kaikki nämä tunteet kuuluivat minun lapsuuteeni.
Olen siis sodanjälkeisen sukupolven kasvatti.
Minun isäni oli henkisesti poissaoleva sillä lailla, -
että hän ei pystynyt keskittymään pieneen poikaan.
Koulumenestys oli sen mukaista.
Se oli hyvin haparoivaa. Se oli hyvin vaikeaa.
Samalla onneksi kuitenkin kulki elämässäni pyhäkoulu.
Hengelliset asiat, jolloin sain kuulla Jumalasta.
Jo 7-vuotiaasta asti minun elämääni kuului kitara.
Se oli valtava asia! Ajattelin oppia soittamaan kitaraa!
Se oli muotisoitin silloin 60-luvulla, niin kuin on nytkin.
Se toi lohtua minun elämääni, ja olin päättäväinen, -
että musiikki ja kitara on minun elämäni!
Eräs varjo tuli kuitenkin elämääni: sain paniikkihäiriön.
Silloin oli 70-luku, -
eikä paniikkihäiriötä osattu tuolloin diagnosoida.
Se yhtäkkiä iski minuun, kun olin säestämässä kitaralla -
nuorten lauluesitystä kirkossa.
Niinpä minusta tuntui, että minä kaadun kitarani kanssa -
siellä kirkon edessä enkä selviä.
Paniikkihäiriö ei ole kovin kauan ollut tautiluokituksessa.
Se tuli ilmeisesti noin 70-80-luvun taitteessa.
Se oli niin järisyttävä kokemus. Kun istuin kirkon penkkiin, -
niin minä sanoin: "Jaha, Jumala, se oli sitten laitimmainen kerta, -
kun tämä poika soittaa kirkossa. Sinä et auttanut minua. -
Sinä et auttanut minua. Nämä olivat hengellisiä lauluja!"
Sydämessäni syttyi katkeruus Jumalaa kohtaan.
Yritin vielä mennä kirkkoon, mutta aina kirkon penkissä -
sain paniikkihäiriökohtauksen.
Ja se oli perin kummallista minun mielestäni, -
miksi juuri Sanan kuulossa kirkossa.
Niin minun mielessäni syttyi viha Jumalaa kohtaan.
Eivät nämä pyhäkoulussa opitut asiat Sinusta oikein stemmaa -
minun elämäni kanssa.
Pienen pojan - silloin jo teinin - elämä hajosi.
Pikkuhiljaa rupesin jäämään neljän seinän sisälle, -
ja tuntui siltä, etten uskalla enää elää.
Ei ollut oikein elämisen tarkoitusta.
Nyt on puhuttu siitäkin, mikä on vuoden turhake -
eli mikä esine on turhaan keksitty.
Minä koin: "Jumala, minun elämäni on turha."
Sitten kuvioihin astui eräs ihminen, -
mitä en uskaltanut edes kohdata.
Minua houkuteltiin opettamaan kitaransoittoa.
Se oli tuleva vaimoni.
Hän oli innostunut lukemaan Raamattua ja oli juuri tullut uskoon.
Hän houkutteli: "Hannu, eikö luettaisi yhdessä Raamattua?"
Se sai raivon tunteet minussa aikaan, koska vihasin Jumalaa.
Minun mielestäni Hän oli jo aikoja sitten hylännyt minut -
eikä välittänyt minusta.
Kuitenkin yhdessä olimme kerran huoneessa -
ja meillä oli Raamattu kädessä. Suostuin siihen.
Kun avasin Raamatun, -
niin se aukeni kohdasta Matteus 27:46: -
"Yhdeksännen tunnin vaiheilla Jeesus huusi kovalla äänellä: -
'Eeli, Eeli, lama sabaktani?' Se merkitsee: -
'Jumalani, Jumalani, miksi minut hylkäsit?'"
Silloin minä ymmärsin: Jeesus itse oli ollut hyljättynä, -
eikä Jumala hylkää ketään.
Minä sanoin Jumalalle mielessäni: "Jumala, jos olet olemassa, -
niin ota koko roska, jos kelpaan."
Silloin minä ymmärsin, että minä kelpaan.
Minut otettiin vastaan.
Näin alkoi haparoiva elämä, -
ja Jumala antoi elämääni onnistumisen kokemuksia.
Pikkuhiljaa aloin luottaa siihen, etten olekaan vuoden turhake.
Minä tunsin, kuinka Jumala hoitaa kipeää ihmistä.
Jos sinä koet, että sinulla on jotain ratkaisematonta, -
niin haluaisin sanoa sinulle näin: -
"Sinulla on yhtä välittävä Jumala kuin minullakin. -
Jeesus hylättiin, jotta sinä et voisi olla hyljätty."
Jeesus, rukoilen tässä, että jokainen tämän jakson katsoja -
voisi ymmärtää, että hänen elämällään on täysi merkitys.
Hänet on luotu Jumalan kunniaksi.
Mikään tie ei pääty häpeään Sinun kanssasi, Jeesus. Aamen.
Näin rukoilen ja haluan siunata sinua aivan erityisellä tavalla.
Ole siunattu kohtaamaan Jumalasi -
ja uskaltautumaan Hänen seuraansa, missä vaiheessa oletkin elämässäsi.
Nähdään seuraavassa jaksossa.
Ei Jumalan lahjaa sinun tarvitse jonottaa.
Siksi, koska sen saa, kuka vain haluaa.
Se on kultaakin arvokkaampi, se on ikuista, kestävää.
Se on hengellä lunastettu ja maksettu kokonaan.
Ei Jumalan lahjaa kukaan koskaan voi ansaita.
Sillä riittäisi ei aarteetkaan tämän maan.
Se on tuskalla suurimmalla lahjapakettiin kääritty.
Sydänverellä pyhimmällä jo tehty valmiiksi.
Se on tuskalla suurimmalla lahjapakettiin kääritty.
Sydänverellä pyhimmällä jo tehty valmiiksi.
Nyt Jumalan lahjaa myöskin sinulle tarjotaan, -
sillä kaikki sen saa, jotka vain haluaa.
Se on Jumalan valtakunta. Se on ikuinen elämä.
Se on anteeksi saadut synnit ja uusi elämä.
Se on tuskalla suurimmalla lahjapakettiin kääritty.
Sydänverellä pyhimmällä -
jo tehty valmiiksi.
TV7 on minulle henkilökohtaisesti merkinnyt hyvin paljon.
Olen kiitollinen ohjelmista, joita olen saanut katsoa.
Jos haluat tukea tätä ohjelmaa, niin voit soittaa numeroon -
0600-10177.
Näet myös tilinumeron ja viitenumeron ruudussa.
Tekstitys: Tuula-Riitta Virrankare