o
Derek Prince
Israelin menneisyys, nykyisyys ja tulevaisuus
Miten minä tulin tuntemaan Israelin Osa 3
14.5. alkoi sota, jota kutsutan itsenäisyyssodaksi.
Tuollon Israelissa asui alle 600 000 juutalaista ja
maata ympäröivät 40 miljoonan asukkaan arabivaltiot
varustautuneina nykyaikaisin asein.
Olen britti ja sanon tämän, koska olin paikan päällä:
ehkä Britannia laski, etteivät juutalaiset kestäisi,
parasta siis olla arabien puolella.
Mutta olin todistamassa ihmettä,
samankaltaista ihmettä kuin jotkut VT:n taistelukuvaukset.
Niin kävi, että 600 000 juutalaista ajoi pakoon 40 miljoonaa arabia,
kuusi armeijaa.
Lydia oli nähnyt ennenkin monta
kahakkaa, joissa juutalaiset olivat paremman puutteessa
puolustautuneet luudilla, joiden päähän oli sidottu puukko.
Hän sanoi: "Tällä kertaa rukoilemme".
Minulla ei ole mitään ketään vastaan,
mutta rukoilimme erityisesti, että Jumala halvaannuttaisi arabit,
sillä tiesimme, että se oli ainoa toivo selvitä.
Hegenah-pojat ja -tytöt kävivät luonamme, meistä tuli hyviä ystäviä.
He sanoivat: "Emme ymmärrä miten me alivoimisina pystyimme kukistamaan
meitä paremmin aseistautuneet arabit.
Aivan kuin he olisivat olleet halvaantuneita."
He käyttivät samaa sanaa kuin me rukouksessamme.
Taistelut alkoivat tosissaan. Arabit alkoivat ampua kranaatteja
Jerusalemiin Nebi Samuelilta, kaupungin korkeimmalta kukkulalta.
He tulittivat 50 kg:n ammuksilla.
Ensimmäinen kranaatti putosi aivan talomme taakse.
Kaksi tyttöämme, juutalainen ja arabi, istuivat ikkunalla.
Räjähdys heitti heidät maahan ja sirpale lävisti ikkunan
tyttöjen pään välistä.
Pieni arabityttö tuli sisään ja huusi: "Äiti, äiti, pommi osui taloomme".
Me sanoimme: "Älä höpsi, ei se taloon osunut".
"Tulkaa katsomaan!", tyttö sanoi. Juoksimme huoneeseen.
Seinän rappauksessa oli reikä ikkunaa vastapäätä ja
lattialla oli suuri kranaatinsirpale.
Varomattomasti tartuin siihen, mutta se oli liian kuuma.
Pudotin sen ja odotin kunnes se jäähtyi.
Otin sen käteeni ja se osoittautui palaksi 50 kg:n kranaatin kantaosaa.
Brittinä kiinnitin huomiota, että sirpaleessa oli leima
"Made in Britain" (valmistettu Britanniassa).
Sanoin: "Kiitos, Britannia".
Selvisimme kaikki hengissä. Talossa oli 23 huonetta, nykyisin enemmän.
Alakerrassa oli pyykkitupa. Majoituimme sinne,
koko perhe yhteen huoneeseen.
Aika-ajoin livahdin ullakolle, Lydian vastalauseista huolimatta,
katsomaan taistelua, mikä oli jännää. Minä todella näin kaiken.
Näin juutalaisten nostavan lippunsa Barcleys-pankin harjalle, joka oli
kaupungin keskeisiä rakennuksia.
Ensi kertaa näin Daavidin tähden nousevan sillä tavoin.
YK sai aikaan tulitauon, jolloin menimme olohuoneeseen,
jonka lattialla oli noin 100 luotia. Emme menneet ulos etuovesta,
koska tarkka-ampujat vaanivat.
Sen sijaan menin sivuovesta kadulle pieneen ruokakauppaan.
Olimme saaneet ensimmäiset hepreaksi painetut ruokakupongit.
Minulla on niitä yhä muistona.
Menin kauppaan kuuden hengen perheen kupongit kädessä ja sanoin:
"Ottaisin viikon ruuan."
Uskon, että meitä kohdeltiin niin kuin muita.
Saimme leivän pituudeltaan kyynärpäästä sormenpäihin
ja juustopalan, joka mahtui kouraan.
Siinä oli viikon annos kuudelle.
Luen tähän sopivan kohdan Raamattua.
Monet kolmen kuukauden erämaa- aikanani lukemani Raamatun kohdat
tulivat yhtäkkiä eläviksi. Tuntui kuin olisin lukenut päivän lehteä.
Ensiksi Jer 3:14.
Tuolloin emme armeijassa tienneet juuri mitään holokaustista.
Siitä ei vielä ollut täyttä tietoa.
Palestiinaan alkoi tulla leireiltä selvinneitä juutalaisia ja
keskustelin monen selviytyjän kanssa.
Aina he puhuivat tähän tapaan:
"Olen tässä kaupungissa perheeni ainoa, joka pääsi pakoon,
mutta minulla on yksi selviytynyt sukulainen toisessa kaupungissa",
ehkä veli, setä tai serkku jossain Saksan kaupungissa. Luen Jer 3:14,
jossa puhutaan pohjoisesta eli Venäjästä ja Saksasta.
"Palatkaa takaisin, te luopuneet lapset!", sanoo Herra.
"Minä otan teidät jälleen omikseni. Minä kokoan teidät kaikki ja
tuon Siioniin - vaikka teitä olisi vain yksi joka kaupungissa ja
kaksi joka kansan keskellä."
Miten sattuvaa. Olin niin hämmästynyt siitä, että
Jumalan täydellinen Sana ei ole kielikuvia
eikä summittaista kuvausta vaan äärimmäisen täsmällinen.
Toinen Raamatun kohta - ehkä tämä ei ole lopullinen täyttymys, mutta
nämäkin sanat alkoivat mielessäni elää, Jes 66:8: "Kuka on kuullut,
kuka on nähnyt tällaista? Syntyykö maa (valtio)
yhdessä päivässä, syntyykö kansa yhdellä kertaa?
Mutta heti kipujen alkaessa Siion synnytti omat lapsensa."
Tajusin, että olin nähnyt sen tapahtuvan,
valtio syntyi yhdessä päivässä 14.5.1948. Oikea valtio,
pieni valtio, heikko valtio, mutta sillä oli kaikki: hallitus, poliisi,
armeija, siviilihallinto. Yhdessä päivässä.
Tällaista on tuskin koskaan ennen tapahtunut ja
tulee koskaan tapahtumaan. Se oli niin täsmällistä.
Jatkan pitkää keromustani. Myöhemmin Jumala näytti
Lydialle ja minulle selvästi, että meidän tulee muuttaa Britanniaan,
jonne menimme vastahakoisesti.
Mutta Jumalalla on syynsä. Hyppään nyt sen ajan yli,
koska ollessani poissa Israelista, pidin sinne yhä yhteyttä,
mutta en ollut tapahtumien keskipisteessä.
Uskon, että oli Jumalan tarkoitus näyttää minulle mitä tapahtui
pakanamaailmassa. Saarnasin jonkin aikaa Britanniassa, sitten Keniassa
ja Kanadassa ja sitten muutin USA:han vahingossa,
jos ymmärrätte mitä se tarkoittaa.
Keniassa adoptoimme yhdeksännen tytön. Emme suunnitelleet sitä.
Olin opettajakoulun rehtorina ja työtä oli paljon.
Eräänä iltana eurooppalainen nainen ja afrikkalainen pariskunta
tulivat luoksemme klo 18. Valkoisella naisella oli
likaiseen pyyhkeeseen kääritty pieni musta vauva sylissään.
He pyysivät päästä sisään ja me otimme heidät vastaan.
Valkoinen nainen sanoi: "Tämä tyttövauva syntyi majassa,
äiti kuoli ja vauva oli tajuttomana lattialla.
He olivat vieneet lapsen sairaalaan, jossa hänen tilansa koheni,
mutta sairaalassa sanottiin, että tämä ei ole lastenkoti,
emme voi pitää lapsia täällä iät ja ajat.
Olemme kierrelleet kolme päivää etsimässä perhettä - afrikkalainen,
aasialainen tai eurooppalainen - joka ottaisi vauvan."
Sitten he sanoivat: "Kuulimme, että te otatte lapsia".
Sanoimme, että niin oli kauan sitten, mutta emme enää ota lapsia.
He sanoivat: "Olemme niin uupuneita, voisimmeko istua".
He istuivat siinä puolisen tuntia ja olivat lähdössä.
Naisen kantaessa vauvaa ohitseni, vauva ojensi mustan kätensä
ikään kuin kysyäkseen, että mitä te aiotte tehdä minulle?
Katsoin vaimoani ja sanoin: "Ehkä muutamme mielemme.
Antakaa viikko aikaa, jotta saamme hankituksi kehdon ja vauvan vaatteita,
tuokaa hänet sitten takaisin". Näin saimme yhdeksännen tyttären.
Lydia oli aina halunnut mustan pikkutytön.
Myöhemmin matkustimme Kanadan kautta USA:han,
koska olin mukana Kanada-lähetyksessä.
Eräs pastori Minneapoliksesta, jonka olin tavannut sota-aikana,
oli kutsunut minut USA:han. Tulimme rajalle papereinemme ja
meiltä kysyttiin: "Mikä on vierailunne tarkoitus?"
Vastasin, että vierailu. "Kuinka pitkäksi aikaa?"
Sanoin, että puoleksi vuodeksi.
"Puoli vuotta on liian pitkä vierailuaika."
Olin ollut tekemisissä maahanmuuttoviranomaisten kanssa,
kun minun piti saada perheemme Britanniaan.
Tiesin, ettei kannata väittää vastaan ja sanoin:
"Ehkä te voitte auttaa meitä". Maahanmuuttoviranomainen sanoi:
"Tulkaa tänne. Katsomme mitä voimme tehdä".
He veivät meidät Minneapolisiin ja järjestivät maahanmuuttomme,
jota en ollut koskaan suunnitellut.
Olen ehkä ainoa henkilö, joka on muuttanut USA:han vahingossa,
mutta se oli merkittävä tapaus urallani, koska olen
asunut USA:ssa vuodesta 1963 vuoteen 1993, 30 vuotta.
Minä en sitä suunnitellut, mutta Jumala suunnitteli.
Vuonna 1975 vaimoni kuoli ja 1977 minut pyydettiin mukaan
Israelin matkalle, jonka johtajana oli kardinaali Suenens,
katolinen karismaattinen kardinaali Belgiasta.
Hän aikoi juhlia 50-vuotista pappeuttaan Jerusalemissa.
Muitakin, kuten Bob Mumford ja Charles Simpson, oli kutsuttu mukaan.
En ollut koskaan ajatellut, että olisin joskus armenialaisessa kirkossa
Jerusalemin vanhassa kaupungissa panemassa käteni
katolisen kardinaalin päälle hänen pappisuransa 50-vuotispäivänä.
Joskus joutuu odottamattomiin tilanteisiin.
Kun muu ryhmä palasi kotiin, sanoin, että minun on aika palata Israeliin.
Tiesin, että menisin sinne takaisin.
Jäin viikoksi Jerusalemiin, jossa oli kirjojani jakanut ryhmä
ja he olivat kääntäneet niitä hepreaksi ja arabiaksi.
Ajattelin, että olen kiitoksen heille velkaa.
Olin saanut heiltä kirjeen, jonka loppuun oli kirjoitettu käsin:
"Kiitos julistuksestanne. Se on merkinnyt minulle paljon. Ruth Baker".
Ajattelin, että kiittäisin naista ja kysyin:
"Onko Ruth Baker -niminen nainen täällä töissä?"
"On, mutta nyt hän on kotona kipeän selän takia".
Olin vuosia rukoillut selkä- ongelmien puolesta, joten kysyin:
"Luuletteko, että hän antaisi minun rukoilla puolestaan?"
"Kyllä", ja he soittivat naiselle ja järjestivät tapaamisen.
Kuljettajakseni tuli nuori mies. Läksimme etsimään taloa, eksyimme.
Lopulta sanoin kuljettajalle: "Ei tämä onnistu, emme löydä taloa.
Jumala ei halua, että menemme sinne".
Pysäytimme auton vastapäätä sitä taloa!
Menimme sisään. Nainen makasi sohvalla ja naamasta näki, että
hänellä oli kipuja. Olin vähän ymmällä ja sanoin: "Minulla on
poikkeuksellinen tapa rukoilla selkäkivuista kärsivien puolesta.
Tarkistan jalat. Jos ne ovat eripituiset, lyhyempi jalka kasvaa,
ja siitä tietää, että Jumala on koskettanut."
Onko kukaan nähnyt minun tekevän niin? Se toimii edelleen.
En suunnitellut sitä, en olisi voinut ajatellakaan, että sellaista tapahtuu.
Kerron toiste mitä tapahtui eräälle israelilaiselle.
Sanoin naiselle: "Saisinko tarkistaa jalkanne?" Hän antoi luvan.
Jalat olivat aivan samanpituiset. Se on epätavallista.
Harvoilla on täsmälleen samanpituiset jalat.
Sanoin: "Yleensä ainoat, joilla on samanmittaiset jalat, ovat niitä,
joiden puolesta on rukoiltu. Onko joku rukoillut puolestanne?"
Hän sanoi: "Te". Kuusi vuotta aiemmin
hän oli ollut kokouksessa, jossa olin rukoillut hänen puolestaan.
Oli etsittävä jokin muu kohta mistä alkaa.
Raamattu kehottaa panemaan kädet sairaiden päälle ja he paranevat.
Panin käteni hänen päälleen, profetoin ja lähdin pois.
Viimeisenä yönäni Israelissa en saanut unta.
En edes tuntenut itseäni väsyneeksi. Makasin vain vuoteella ja näin näyn.
Näky koski paluuta Israeliin. Näyssä oli Siionin vuori,
jyrkkärinteinen mäki Länsi-Jerusalemissa.
Näin jyrkkää rinnettä kiemurtelevan serpentiinipolun, jolla Jumala näytti,
että paluuni Israeliin ei olisi helppo vaan mäkinen ja mutkainen.
Minua ihmetytti eniten se, että polun alkupäässä oli nainen
yllään epätavallinen leninki ja hän oli epätavallisessa asennossa.
Kun katsoin häntä, hän oli sama nainen, jonka puolesta kävin rukoilemassa.
Mutta vaikeimmalta tuntui se, että tunsin Herran sanovan:
"Haluan, että menet naimisiin sen naisen kanssa".
Minä sanoin: "Herra, en tunne häntä, en rakasta häntä.
Miten voit pyytää tällaista?" Herra ei vastannut mitään.
Sanoin itselleni, että näin helluntai- saarnaajat joutuvat vaikeuksiin.
Olin hienovarainen ja rukoilin kuukauden.
Senkään jälkeen mieleni ei ollut muuttunut.
Olin jo palannut USA:han, josta kirjoitin naiselle nätin kirjeen ja
mainitsin, että jos sattuisitte käymään USA:ssa, niin
Kansas Cityssa on seurakunta, joka on kiinnostunut Israelista.
He varmaan ottaisivat teidät vieraakseen.
Vastauskirjeessä luki, että tulen ensi viikolla!
Sain hänen puhelinnumeronsa, kertomatta yksityiskohtia,
saavuimme Kansas Cityn lentokentälle melkein yhtä aikaa.
Ruthilla oli nuorin tytär mukana.
Vietimme muutaman päivän yhdessä ja keskustelimme Israelista
ja Raamatusta, mutta ei se sen syvällisempää ollut.
Sitten minun oli lähdettävä Etelä-Afrikkaan puhujamatkalle.
Kysyin Ruthilta aiotko palata Israeliin? "Kyllä, palaan sinne Yom Kippuriin,
Suuren sovituspäivään mennessä." Olin suunnitellut palata Etelä-Afrikasta
Jerusalemin kautta ollakseni siellä Yom Kippurina.
Sanoin, että ehkä tapaamme.
Viimeinen puhepaikkani Etelä- Afrikassa oli Pretoria.
Seurakunta oli varakas ja he antoivat runsaan uhrilahjan.
Olin aina halunnut ostaa etelä-afrikkalaisen timantin.
Pyysin pastoria auttamaan ja hän sanoi, että kaupungin paras
jalokivikauppias on hänen seurakuntansa jäsen.
Maanantaina hän vei minut kauppaan ja esitteli kaikki timantit
ja edut ja että jos ostaisin yhden, sillä olisi siunaus.
Valitsin mieleiseni timantin ja rahaa jäi jäljelle,
ja sillä ostin tiikerin silmän, jalokiven.
Lähetin sähkösanoman naiselle: "Tulkaa kanssani aamiaiselle
King David hotelliin klo 9" tiettynä päivänä.
Ajattelin, että tämä järjestyisi jotenkin. Majoituin King David hotelliin ja
menin ala-aulaan odottelemaan 10 vaille 9.
Istuin tuolille, josta näki pyöröovet ja puntaroin mahtaako hän tulla.
Tasan 9 hän tuli.
Menimme aamiaiselle, joka oli israelilaiseen tapaan runsas.
Istuimme juttelemassa ja halusin tietää hänestä kaiken
pumppaamalla hänen elämätarinaansa.
Menimme uima-altaalle ja jatkoin kysymyksiäni.
Silloin hän sanoi: "Ehkä voisimme lounastaakin yhdessä".
Niin teimme ja kyselin yhä. Hetken kuluttua hän sanoi:
"Olen pahoillani, mutta en jaksa enää vastata kysymyksiin".
Ajattelin, että olinpa minä tahditon. Sanoin: "Ehkä minun on kerrottava
miksi halusin kutsua teidät aamiaiselle".
Selitin: "Rukoilin ja näin teidät näyssä ja minusta tuntui, että
Herra haluaa minun menevän naimisiin kanssanne".
Hän sanoi: "Kyllä".
Hänellä oli omat taistelunsa, mutta en nyt kerro niistä.
Pistin käteni taskuun ja vetäisin sieltä pienen paketin ja sanoin:
"Minulla sattuu olemaan timantti", joka on hänellä paraikaa.
Jos haluatte lukea koko stoorin, niin se on kirjassa "Jumala on puhemies".
Kirjassa on paljon muutakin kuin meidän stoorimme
eikä se ole vain naimattomille.
Hiljakkoin tapasin kolme pariskuntaa, kaksi Britanniasta ja kolmas USA:sta.
He sanoivat: "Saimme kirjasi erikseen, emme tunteneet toisiamme,
mutta nyt olemme naimisissa". Se siis toimii.
Täytyy jatkaa eteenpäin.
Me menimme naimisiin 17.10. - on syytä tarkistaa vaimolta,
että päivämäärä on oikea - 1978. Monet vaiheet edelsivät avioliittoamme.
Tiesin, että meidän on muutettava Jerusalemiin ja
1980 aloimme rakentaa sinne taloa.
Sekin on pitkä juttu, mutta en nyt mene siihen.
Mutta kerta rakentaa talo Jerusalemiin riittää!
Ette arvaakaan mitä kaikkea siihen liittyy.
Eikä se ole nykisin sen helpompaa. Vuodesta 1981 vuoteen 1989
Jerusalemin kotimme oli maailmanlaajuisen
julistustoimintamme tukikohta.
Emme olleet sitä niin suunnitelleet.
Teimme kolme peräkkäistä matkaa maailman ympäri.
Yksi kesti kolme, toinen viisi ja kolmas seitsemän kuukautta.
Puhuin monissa maissa. Mielestäni se oli Jesaja 2:3:n täyttymistä:
"Siionista tulee Herran sana ja Jerusalemista kaikuu Jumalan puhe."
Jumala haluaa palauttaa Jerusalemin Hänen Sanansa totuuden keskukseksi.
Jumala valitsi joitakin meistä, minut ja veli Lance Lambertin,
läheisen ystävämme. Jumalan sana menee eteenpäin Jerusalemista.
1990-91 vietimme sapattivuoden etsiäksemme Jumalaa,
koska meistä tuntui, että olimme joutuneet kriisiin.
Jotenkin meidän julistustoimintamme muuttui.
Sillä välin toimintamme oli kasvanut maailmanlaajuiseksi niin, että
tavoitamme melkein kaikki maat opetusmateriaalillamme:
kasetit, videot, kirjat ja radio-ohjelmat.
Kirjojani on käännetty 50 kielelle,
16 kirjaa on kiinaksi ja samoin venäjäksi.
Lopettelen kertomalla, että sapatti- vuotenamme Jumala koetteli meitä,
sanoisinko, armottomasti. Se oli meidän molempien
elämän kovinta aikaa. Sairastuin vakavasti ja
ilman antibiootteja en ehkä olisi enää hengissä.
Mutta, ylistys Jumalalle, tervehdyin ja olen kunnossa,
josta kiitos Jumalalle ja lääkäreille.
Joskus ennen en olisi kiittänyt lääkäreitä, mutta olen nöyrtynyt ja
myönnän, että tarvitsen lääkäreitä.
Se on yksi asia, jonka Jumala on tehnyt selväksi.
Jumala puuttui meidän molempien ylpeyteen ja Hän näytti, että
ylpeydestä pääsee eroon tunnus- tamalla syntinsä toinen toisilleen.
On vaikea olla ylpeä, kun on tunnustanut syntinsä toiselle.
Jumala palautti mieleeni synnit, joita olin tehnyt 40 vuotta sitten.
Hän sanoi: "Annan anteeksi kaikki tunnustetut synnit,
mutta jos niitä ei tunnusta, niitä ei saa anteeksi".
Se on niin syvälle luotaava ajatus, etten puhu siitä nyt.
Mutta puolen vuoden sapattiajan lopulla ajattelimme, että
se riittää näkemään mikä meidän tulevaisuutemme on, mutta
emme vielä silloinkaan tienneet mitä tehdä.
Jatkoimme sapattiamme puolitoista kuukautta ja
tuona aikana Jumala näytti meille, että siitä lähtien
meidän pääasiallinen tehtävämme on esirukous ja
Jerusalemin kotimme on tukikohtamme.
Menen julistamaan vain sinne, minne Herra minut erityisesti lähettää.
Olen tässä nyt, koska uskon, että Jumala lähetti minut juuri tähän.
Israelin tulevaisuus on Herran käsissä.
Tilanne ei tule helpommaksi. Myöhemmin puhun Israelista ja
sen tulevaisuudesta profetioiden valossa.
Jos haluat tilata Derek Princen opetuksia, -
ota yhteyttä ja pyydä tuoteluetteloamme.
Yhteystietomme näkyvät ruudussa.
Suomennos: Kai Mäkelä