Hur jag blev engagerad i Israel Del 3
Den 14:e maj startade sedan det de kallar självständighetskriget.
Vid den tiden fanns det mindre än 600 000 judar i hela landet -
och de var omringade av arab- nationer med 40 miljoner invånare -
varav de flesta hade arméer med modern utrustning.
Jag är britt och jag säger detta - jag var där. Jag tror att britterna -
räknade med att "judarna inte kommer att kunna hålla ut, -
så vi gör bäst i att stå på arabernas sida."
Jag måste säga att jag bevittnade ett mirakel, något som jag tycker är -
lika mirakulöst som några av de strider som beskrivs i Bibeln i GT.
Du vet vad som hände, 600 000 judar drev 40 miljoner araber på flykten -
sex arméer.
Lydia hade gått igenom många tidigare bråk.
Hon hade sett judar med inget bättre att försvara sig med -
än ett kvastskaft med en kniv fastknuten i änden.
Så hon sade: "Denna gång ska vi be."
Jag är inte emot någon, men vi bad specifikt att Gud skulle förlama -
araberna eftersom vi visste att det var det enda hoppet om överlevnad.
"Efteråt kom dessa Haganah- pojkar och -flickor till oss -
för det fanns både och - och vi blev väldigt kamratliga med dem.
De sade: "Vi kan inte förstå det - men vi går in på en plats -
där vi är i minoritet och araberna är bättre beväpnade -
men det är som om de var förlamade."
De använde exakt samma ord som vi använt då vi bad.
Då började striderna på allvar och arablegionen började bombardera -
staden från Nebi Samuel, som är den högsta delen norr om staden.
De började skjuta 45-kilosgranater. Den första 45-kilosgranaten landade -
precis bakom vårt hus.
Två av våra flickor, en judisk och den arabiska satt i fönstret -
och explosionen slog ner dem och en bit splitter flög genom fönstret -
mellan deras huvuden. Den lilla arabiska flickan -
kom in och sa: "Mamma, mamma, en bomb har kommit in i huset."
Vi sade: "Nonsens, den kan inte komma in."
"Kom och se" sade hon. Vi sprang till rummet och det fanns ett hål -
i vägg-gipset mitt emot fönstret och på golvet låg ett stort granatsplitter.
Oförsiktigt plockade jag upp det och det var ännu för hett att hålla i -
så jag tappade det och väntade tills det hade svalnat.
Jag tog upp det och det var det mesta av basen på en 45-kilosgranat.
Som britt var det intressant att notera att det var stämplat med -
"Tillverkad i Storbritannien." Jag sade: "Tack, Storbritannien."
Vi överlevde dock. Det huset hade vid den tiden 23 rum, de är fler nu.
Men det fanns ett tvättstuga i källaren där man bara tvättade.
Där bodde vi allihop. En familj, ett rum.
Då och då smet jag trots Lydias ogillande ut -
och gick upp på vinden och såg på striderna, vilket var intressant.
Jag menar, jag såg dem. Jag såg judarna höja sin flagga -
över Barclays Bank som var en av de viktigaste brännpunkterna.
Det var första gången jag någonsin hade sett Magen David -
dvs Davidsstjärnan höjd så där.
Därefter uppstod ett eldupphör som införts av FN -
och då vi kom fram och gick upp i vårt vardagsrum -
räknade vi till ca 100 förbrukade kulor på vardagsrumsgolvet.
Vi kunde vi inte gå ut på husets fram- sida eftersom det var direkt utsatt -
för prickskyttarna. Men jag gick ut genom sidoingången, korsade gatan -
och gick ner till en liten mataffär och vi hade fått -
de första ransoneringskorten som någonsin utfärdats på hebreiska.
Jag har dem fortfarande som en sorts minnessak. Jag gick till affären -
med ransoneringskorten till en sexpersoners familj som vi var då -
och jag sa: "Vi vill ha en veckas ransoner."
Jag är övertygad om att de behandlade oss som alla andra.
Så vi fick en brödlimpa, lång som min arm från armbågen till mina fingrar -
och en klump ost av den storlek som jag kunde ha i min knytnäve.
Det var en veckas ranson för sex personer.
Jag ska bara läsa ett bibelställe som jag tycker är lämpligt.
Du förstår, många saker i Bibeln som jag hade läst i tre månader i öknen -
blev plötsligt mycket verkliga för mig. Det var som att läsa dagens tidning.
Jag läser två ställen. Det första står i Jeremia 3:14.
Vid den tiden visste vi i den brittiska armén mycket lite om Förintelsen.
Det var något som inte hade blivit helt avslöjat.
Det började komma judiska överlevande till Palestina -
och jag pratade med flera vid olika tillfällen.
De sade alltid något i stil med detta: -
"Jag är den enda medlemmen i min familj som flydde i denna stad -
men jag har en släkting i en annan stad som flydde."
Kanske en bror eller farbror eller kusin. Mestadels tyska städer.
Jag läste i Jeremia 3:14 och detta riktar sig mot norr, -
vilket är Ryssland och Tyskland:
"Vänd om, ni avfälliga barn, säger Herren, ty jag är er rätte herre -
och jag ska hämta er, en från varje stad och två från varje släkt, -
och föra er till Sion." Det var så exakt.
Det inskärptes i mig om och om igen att Guds perfekta Ord inte är bildligt -
det är inte ungefärligt, det är extremt exakt.
Det andra bibelordet - jag tror inte att detta är den slutgiltiga uppfyllelsen -
men det blev mycket verkligt för mig - var Jesaja 66:8.
"Vem har hört något sådant, vem har sett något liknande?
Kan ett land komma till liv på en enda dag, -
eller ett folk födas på en enda gång, -
eftersom Sion föder sina barn redan när födslovåndan börjar?"
Jag insåg att jag hade sett det hända, en nation född på en dag, -
den 14 maj 1948. En komplett nation, mycket liten och svag -
men med allt: en regering, en polis- styrka, en armé, en civilförvaltning.
På en dag. Jag tror inte att det någonsin har hänt förut, -
jag betvivlar att det någonsin sker igen, det var så exakt.
Jag tror att det finns en ytterligare andlig tillämpning på detta -
men det var så levande för mig.
Jag måste fortsätta eftersom detta är en lång berättelse.
Senare visade Gud Lydia och mig mycket tydligt -
att vi skulle flytta till Storbritannien vilket vi gjorde med stor motvilja.
Men jag tror att Gud hade sina skäl.
Jag kommer att hoppa över en hel del nu, för då jag var utanför Israel -
höll jag fortfarande kontakt men var inte så omedelbart involverad.
Jag tror att Gud hade en avsikt med att exponera mig -
för vad som pågick i hednavärlden.
Så under en tid tjänade jag i Storbritannien, sedan i Kenya, -
sedan i Kanada och sedan immigrerade jag av misstag till USA -
om du kan förstå det. Nåväl, medan vi var i Kenya -
adopterade Lydia och jag vår nionde dotter.
Vi planerade det inte. Jag var rektor för en lärarutbildning -
och vi var mycket upptagna med utbildningsarbete.
Men en kväll dök en europeisk dam och ett afrikansk par upp -
runt sextiden på kvällen och den europeiska damen bar en liten svart -
bebis i en mycket smutsig handduk. De frågade om de fick komma in -
och vi sa ja. Sedan sade den europeiska damen: -
"Den här lilla flickan föddes i en hydda.
Hennes mamma dog, hon hittades medvetslös på golvet.
De tog henne till sjukhuset, hon blir bättre - men sjukhuset säger: -
'Vi är inget barnhem, vi kan inte behålla barn för alltid'.
Vi har vandrat runt i tre dagar i hela detta område -
och letat efter någon familj - afrikansk, asiatisk eller europeisk -
som vill ta emot henne." Sedan sade de: "Vi har hört att ni tar emot barn."
Så vi sade "Ja, det var länge sedan, men inte nu längre."
De sade: "Vi är så trötta, kan vi sätta oss ner?" Vi sade "visst, sitt ner."
De satt ungefär en halvtimme, steg upp för att gå -
och då den vita damen bar den här lilla svarta bebisen förbi mig -
lade barnet ut handen så, som för att säga: "Vad ska du göra med mig?"
Så jag såg på min fru och sade: "Vi kanske ändrar oss."
Hon sade: "Ge mig en vecka att hitta en barnsäng och några babykläder -
så kan ni föra tillbaka henne." Så fick vi vår nionde dotter.
Lydia hade alltid sagt: "Jag skulle vilja ha en liten svart flicka."
Senare hade vi rest genom Kanada -
eftersom jag då var kopplad till en kanadensisk mission.
Jag hade en inbjudan att besöka USA från en pastor i Minneapolis -
som jag hade mött under andra världskriget.
Vi kom fram till gränsen och presenterade oss själva och de sade: -
"Varför kommer ni?" Jag sade: "Ett besök". De sade: "Hur länge?"
"Sex månader". De sade: "Sex månader är för länge för ett besök."
Jag har haft mycket att göra med invandringstjänstemän -
för jag var tvungen att få hela vår familj till Storbritannien.
Jag visste att man inte argumenterar så jag sade: -
"Kanske kan du hjälpa oss." Vi måste ha sett ut som den mest hjälplösa -
trio med den här lilla svarta tösen. Invandringstjänstemannen sade: -
"Kom in så får vi se vad vi kan göra." De släppte in oss i Minneapolis -
och ordnade med hela invandrings- processen, som jag aldrig hade avsett.
Jag säger till folk att jag sannolikt är den enda person som har immigrerat -
till USA av misstag! Men det var en av de mest avgörande händelserna -
i min karriär, för jag har bott här nu från 1963 till 1993 -
det är 30 år utan planering - men planerat av Gud.
1975 dog min första fru och 1977 inbjöds jag -
att delta i en turné till Israel, ledd av kardinal Suenens, -
som var den katolske karismatiske kardinalen från Belgien.
Han skulle fira sitt 50-års- jubileum som präst i Jerusalem.
En grupp människor med bland andra Bob Mumford och Charles Simpson -
var inbjudna att åka med. Jag trodde aldrig att jag skulle finna -
mig själv i en armenisk kyrka i gamla staden i Jerusalem där jag -
lade händerna på en katolsk kardinal för att fira hans 50-årsjubileum.
Man förväntar sig inte vissa av de situationer man hamnar i.
Nåväl, då resten av gruppen for hem sade jag: -
"Jag tror att det nu är dags för mig att komma tillbaka till Israel."
Jag hade alltid vetat att jag skulle fara tillbaka.
Så jag stannade en vecka efter resten av gruppen -
och där fanns en organisation som hade delat ut min litteratur -
och till och med översatte den till både hebreiska och arabiska.
Så jag tyckte att jag var skyldig dem att gå dit och säga tack.
Jag hade fått ett brev från dem med anledning av verksamheten -
och längst ner stod det skrivet för hand: "Jag vill tacka för din tjänst, -
den har betytt mycket för mig. Ruth Baker."
Jag tänkte tacka henne och sade: "Finns en dam som heter Ruth Baker -
som jobbar här?" De sade: "Ja, men hon är sjuk, hon har skadat ryggen -
så hon är hemma." Jag har i många år bett för personer med ryggproblem -
så jag tyckte inte att jag kunde låta bli att göra något åt det. Jag sade: -
"Tror ni att hon vill att jag ber för henne?" De sade: "O, ja!"
De ringde och ordnade allt. Jag kördes omkring av en ung man.
Vi föresatte oss att hitta huset, for vilse, irrade runt i Jerusalem -
i ca 30 minuter. Så småningom sade jag till honom: "David det är ingen idé.
Vi hittar det inte, Gud vill inte ha oss här."
Då stannade vi bilen precis mittemot huset!
Så jag gick in och där var damen. Hon låg på soffan -
och jag kunde se på hennes ansikte att hon hade ont.
Jag var lite tveksam och sade: "Jag har ett ganska ovanligt sätt -
att be för människor med rygg- problem - jag kontrollerar deras ben -
och är de olika långa växer det korta benet ut -
och då vet du att du har berörts av Gud och tar bara emot vad du vill.
"Har någon någonsin sett mig göra det? Det är jag är säker på. Okej.
Det fungerar fortfarande. Jag planerade det inte -
jag skulle aldrig ha tänkt på en sådan sak.
Om jag har tid ska jag berätta hur det fungerade med en israel.
Så jag sade till damen: "Har du något emot om jag kontrollerar dina ben?"
Hon sa okej. Jag kollade dem och de var helt jämnlånga.
Nu är detta väldigt ovanligt. Mycket få människor har helt jämnlånga ben.
Så jag sade: "Det är högst ovanligt. De enda som har jämnlånga ben -
är människor som någon har bett för. Har någon bett för dig?" "Ja, du."
Ungefär sex år tidigare var hon på ett möte och jag bad för henne.
Då benen är lika långa måste jag hitta någon annanstans att börja.
Jag sade: "Bibeln säger att vi ska lägga händerna på de sjuka -
och de ska bli botade." Jag lade min hand på henne, gav en profetia, -
tyckte att det var ett väl utfört arbete och for min väg.
Min sista natt i Israel kunde jag inte sova. Jag kände mig inte ens sömnig.
Jag bara låg där och någon gång efter midnatt hade jag en vision.
Jag visste att visionen handlade om att återvända till Israel.
Det var en vision om vad de kallar berget Sion, som inte är berget Sion -
den mycket branta kullen i västra Jerusalem.
Det gick en brant sicksackväg uppför kullen -
och jag visste att Gud visade mig att vägen tillbaka till Israel inte skulle -
bli lätt, det var en uppförsbacke som inte var rak utan gick i sicksack.
Men det som imponerade på mig mest var att precis där vägen började -
fanns en kvinna i visionen klädd i en ganska ovanlig klänning -
och i en ganska ovanlig position. Då jag såg på henne -
såg jag att det var damen jag bett för häromdagen.
Det som verkligen gjorde det svårt var att jag kände att Herren sade: -
"Jag vill att du gifter dig med den damen."
Jag sade: "Herre, jag känner inte henne, jag älskar henne inte.
Hur kan du be mig?" Men Herren svarade inte.
Så jag sa till mig själv: "Det är här pingstpredikanter hamnar i trubbel.
Jag ska vara väldigt diskret", så jag gjorde inget annat än bad i en månad.
Efter det hade jag fortfarande denna föreställning.
Vid den tiden var jag tillbaka i USA så jag skrev damen ett bra, taktfullt -
brev och sade: "Skulle du någonsin besöka USA -
så finns en gemenskap i Kansas City som är mycket Israelintresserad.
Jag vet att de skulle välkomna dig."
Jag fick ett brev tillbaka: "Jag kommer nästa vecka!"
Så jag fick hennes telefonnummer och jag kan inte gå in i detaljer -
men vi anlände till Kansas Citys flygplats inom fem minuter -
efter varandra. Ruth hade sin yngsta dotter med sig.
Så vi tillbringade några dagar ihop och talade om Israel och Bibeln -
och så vidare, men inte mycket djupt.
Därefter var jag tvungen att fara till Sydafrika för att predika.
Jag sade: "Ska du fara tillbaka till Israel?"
Hon sade: "Ja, jag är tillbaka till Jom Kippur, Försoningsdagen."
Jag hade planerat att återvända från Afrika genom Jerusalem -
och vara där på Jom Kippur så jag sade: "Kanske vi möts."
Sedan var Pretoria den sista plats jag predikade på i Sydafrika.
Församlingen var ganska förmögen och gav mig ett generöst offer.
Jag har alltid haft en ambition att köpa en sydafrikansk diamant.
Så jag frågade pastorn: "Kan du hjälpa mig?"
Han sade: "Ja, stadens bästa guld- smed är medlem i min församling."
Så på måndagen tog han mig till sin butik och visade mig alla diamanter -
och fördelarna och välsignelserna med var och en av dem.
Jag valde en som jag gillade och jag hade lite pengar över -
så jag köpte det de kallar tigeröga - vet ni vad det är? Ett dubbelt tigeröga.
Sen sände jag ett telegram till den här damen och sade: -
"Möt mig på King David Hotel för frukost klockan nio" ett visst datum.
Jag trodde att detta kommer att lösa det på ett eller annat sätt.
Jag bodde på King David Hotel och tio i nio var jag där nere i lobbyn -
och satt i en stol med ansiktet mot svängdörrarna -
och sa till mig själv: "Kommer hon eller kommer hon inte?"
Prick klockan nio kom hon in. Så vi åt frukost -
och känner du till israeliska frukostar så är de ganska rikliga.
Vi satt och pratade och jag ville veta allt om henne så jag pumpade henne -
på hennes livshistoria. Sedan gick vi ut och satt bredvid poolen -
och jag fortsatte ställa frågor. Sedan sade jag: -
"Vi borde kanske äta lunch tillsammans." Så vi gjorde det.
Jag ställde fortfarande frågor. Efter ett tag sa hon: "Jag är ledsen -
men jag är för trött för att svara på några fler frågor."
Jag tyckte att jag hade varit väldigt taktlös, så jag sade: -
"Jag tror att jag måste berätta varför jag ville äta frukost med dig."
Så jag sade: "Jag bad och jag såg dig i en vision och jag kände att Herren -
ville att jag skulle gifta mig med dig." Hon sa "Ja."
Hon hade sin egen kamp men vi går inte in på den.
Så jag stoppade handen i fickan, drog fram ett litet paket i papper -
och sade: "Det råkar vara så att jag har en diamant", som hon nu bär.
Så vill du veta hela den historien står den i "Gud är en äktenskapsmäklare".
Den innehåller mycket mer än denna berättelse -
men den är inte bara för personer som inte är gifta -
utan innehåller många andra kapitel. Men nyligen träffade jag tre par -
två i Storbritannien och ett i USA som sade: -
"Var och en av oss fick boken separat, vi kände inte den andra, -
och här är vi - gifta." Så det fungerar.
Jag måste fortsätta för vi börjar få ont om tid -
Så vi gifte oss den 17 oktober...?
Man måste alltid kolla med sin fru om man har rätt datum, 1978.
Många saker hände innan vi gifte oss, men hur som helst.
Då visste jag att vi skulle flytta till Jerusalem -
och 1980 började vi bygga ett hus.
Det var en lång historia som jag inte kan gå in på.
Men det räcker att bygga hus i Jerusalem en gång!
Ni har ingen aning om vad det innebär -
och jag tror inte att det blir lättare.
Så från 1981 till 1989 var vårt hem i Jerusalem verkligen en bas -
för vår världsvida tjänst. Vi hade inte planerat det så -
men vi gjorde tre resor runt världen i följd.
En på 3, en på 5 och en på 7 månader -
då vi tjänade i många olika länder. Jag tror att detta delvis -
är en uppfyllelse av ordet i Jesaja 2:3: "...undervisning ska gå ut från Sion, -
Herrens ord från Jerusalem." Jag tror att Gud vill återupprätta Jerusalem -
som ett centrum för Hans Ords sanning. Gud utvalde vissa av oss, -
mig själv och broder Lance Lambert som är en nära vän till oss, -
och det händer så - Herrens Ord går ut från Jerusalem.
Sedan 1990-91 tog vi ett så kallat "sabbatsår" -
för att söka Gud eftersom vi kände att vi hade nått fram till en kris.
På något sätt skulle vår tjänst förändras. Under tiden hade vår -
organisation vuxit sig världsvid så att vi nu når nästan alla jordens -
nationer med undervisningsmaterial, kassetter, videokassetter, böcker -
och via radiosändningar. Mina böcker har, -
i alla fall en del av dem, översatts till 50 olika språk.
16 av mina böcker finns nu på kinesiska -
och det kommer att vara ungefär samma antal på ryska.
Men jag vill avsluta med att säga detta -
att medan vi var på sabbatsår behandlade Gud oss "hänsynslöst".
Jag har inte tid att berätta men det var en av våra livs tuffaste perioder -
för oss båda. Själv blev jag svårt sjuk -
och utan antibiotika hade jag förmodligen inte överlevt.
Men prisa Gud, jag kom tillbaka och blomstrar, -
för vilket jag tackar både Gud och läkarna.
För flera år sedan hade jag inte tackat läkare -
men jag har ödmjukat mig och erkänt att jag behöver läkare.
Det är en av de saker som Gud tog itu med.
Gud tog främst itu med stolthet i oss båda -
och Han visade oss ett botemedel mot stolthet -
som är att bekänna sina synder för varandra.
Det är svårt att förbli stolt då man har bekänt sina olika synder för varandra.
Gud lät mig minnas synder som jag begick för 40 år sedan -
och Han sade: "Jag förlåter all synd som bekänns, -
men bekänns den inte blir den inte förlåten."
Det är en mycket prövande tanke som jag inte ska gå in på.
Men i slutet av det här sabbatsåret som vi reserverade sex månader för, -
för vi trodde att det skulle räcka gott för att få reda på vår framtid.
I slutet av sex månader visste vi inget. Vi tog en och en halv månad extra -
och under den perioden visade Gud oss att förbön är vår primära tjänst -
från och med nu och vårt hem i Jerusalem ska vara basen.
Jag ska åka och tjäna men bara dit Herren sänder mig specifikt.
Jag är här i kväll eftersom jag tror att Herren uttryckligen sände mig.
Så där är vi nu. Jag vill säga att Israels framtid är i Herrens händer.
Saker kommer inte att bli enklare. Senare i denna serie -
ska jag tala om den profetiska bilden av Israel och deras framtid.
Vill du beställa Derek Princes undervisning?
Kontakta oss och begär en aktuell produktlista.
Våra kontaktuppgifter visas på skärmen.
Översättning: Åsa Eriksson Himlen TV7