Derek Prince'i Teenistus
Kuidas puutusin kokku Iisraeliga
Osa 3/3
14. mail algas sõda, mida kutsutakse Iseseisvussõjaks.
Selleks ajaks oli kogu maal vähem kui 600 tuh juuti
ja neid ümbritsesid Araabia riigid, kus kokku 40 milj inimest.
Enamikel neist olid kaasaaegse tehnikaga sõjaväed. Olen britt ja usun,
et britid kalkuleerisid, et juudid lihtsalt ei suuda vastu panna, ja meil
on parem olla araablaste poolel. Pean ütlema, et olin tunnistajaks imele -
usun, et millelegi sama imeväärsele nagu lahingud Vanas Testamendis.
Te teate, mis juhtus. 600 000 juuti võitis 40 milj araablast, 6 armeed.
Lydia oli kogenud palju varasemaid hädasid. Ta oli näinud, kuidas
juudid end kaitsesid kõigest luua varre otsa pandud noaga.
Ta ütles, et sel korral palvetame, ja ma ei ole kellegi vastane,
kuid palvetasime konkreetselt, et Jumal halvaks araablased, kuna
teadsime, et see oli ainus lootus pääsemiseks.
Pärast seda tulid need "hagana" poisid ja tüdrukud ka meie juurde -
saime nendega headeks sõpradeks - nad ütlesid: "Me ei suuda seda mõista,
läheme ühte kohta, ja meid on palju vähem ja araablastel on parem
relvastus, kuid nad oleksid nagu halvatud olnud."
Nad kasutasid täpselt seda sama sõna, mida olime palvetanud.
Siis alles algas tõsine sõdimine. Araabia Leegion hakkas Nebe Samoel'st
alates linna piirama, see on kõige kõrgem ala linnast põhjapool.
Ja nad hakkasid tulistama sajanaelaste mürskudega. Esimene sajanaelane
mürsk maandus täpselt meie maja taha.
Ja kaks meie tütart, üks araabia ja teine juudi tüdruk, istusid akna peal
ja see löök lükkas nad ümber ja ja pommikild lendas läbi akna
nende peade vahelt läbi. Väike araabia tüdruk tuli tuppa ja ütles:
"Emme, pomm lendas majja!" Ütlesime, et see ei saa tuppa tulla.
Ta ütles, et tule ja vaata ise. Jooksime tuppa ja aknast vastaspool
seinakrohvis oli auk ja selle põhjas oli suur tükk mürsust.
Ettevaatamatult võtsin selle kätte, see oli veel kuum, et käes hoida.
Lasin selle põrandale kukkuda ja ootasin, kuni see ära jahtub.
Korjasin selle üles. See oli suurem osa 100-naelase mürsu sisust.
Oli huvitav märgata, et tempel selle peal ütles:
"Valmistatud Suurbritannias." Ütlesin: "Suur aitäh, Suurbritannia!"
Me jäime ellu. Seal majas oli tol ajal 23 tuba, praegu on seal rohkem.
Keldris oli aga pesuruum, kus pesu pesti. Seal me elasimegi, me kõik -
üks pere, üks tuba. Vahel harva hiilisin välja, Lydiale see ei meeldinud,
läksin üles pööningule ja vaatasin sõdimist pealt, mis oli huvitav.
Nägin seda pealt. Nägin, kuidas juudid oma lipu tõstsid Barclay panga
kohal, mis oli üks tähtsamaid punkte. See oli esimene kord, kui nägin
Taaveti tähte niimoodi üles tõstetuna.
Siis toimus tulevahetuse peatamine, mida korraldas ÜRO ja kui
välja tulime ja elutuppa läksime, lugesime põrandalt kokku
umbes 100 kuulikesta. Maja eest me välja minna ei saanud, sest see
oli otse snaiperite vaateväljas, kuid läksin välja küljeuksest, üle tee
väiksesse toidupoodi. Olime saanud esimesed toidutalongid, mis
üldse heebrea keeles välja anti. Hoian neid siiani mälestuseks alles.
Läksin nende 6-liikmelisele perele mõeldud talongidega poodi -
sel ajal oli meid 6. Ütlesin, et soovime nädala talongide eest kaupa.
Olen veendunud, et nad kohtlesid meid täpselt samuti kui teisi inimesi.
Niisiis, saime ühe pätsi leiba - umbes mu küünarvarre pikkuse -,
ja tüki juustu, mis mahtus mu pihku - see oli nädala toit 6 inimesele.
Tahaksin lugeda ühe kirjakoha, mis arvan, et on siinkohal sobiv.
Paljud asjad Piiblis, mida olin 3 kuu jooksul kõrbes lugenud,
muutusid mulle äkitselt väga reaalseks. Tundus, nagu oleksin tänast
ajalehte lugenud. Loen 2 kohast, esimene on Jr 3:14. Sel ajal teadsime
Briti armees väga vähe holokaustist. See ei olnud veel täielikult
päevavalgele tulnud. Kuid Palestiinasse hakkasid ilmuma juutidest
ellujääjad, vestlesin mitmega erinevatel aegadel. Nad ütlesid alati
midagi sellist: "Olen siit linnast ainuke oma perest, kes põgenes,
kuid mul on üks sugulane ühes teises linnas, kes põgenes, võib-olla
vend, või tädipoeg või onu, enamasti Saksa linnades." Loen Jr 3:14,
see on suunatud põhjapoolsetele aladele, Venemaale ja Saksamaale:
"Pöörduge ümber, taganenud lapsed, ütleb Issand, sest mina olen võtnud
teid oma valdusesse; ja mina võtan teid: igast linnast ühe ja igast
suguvõsast kaks ning viin teid Siionisse!" See oli nii täpne,
see hämmastas mind ikka ja jälle, prohvetlik Jumala Sõna ei ole
metafooriline, see ei ole ligikaudne, see on äärmiselt täpne.
Teine kirjakoht - ma ei usu, et see on lõplik täitumine, kuid see sai
mulle väga reaalseks - Js 66:8 "Kes on kuulnud midagi niisugust?
Kes on näinud selliseid asju? Kas maa sünnitatakse üheainsa päevaga
või tuleb rahvas ilmale ühekorraga? Kuid niipea kui Siion tunneb valusid,
toob ta ka kohe oma lapsed ilmale." Mõistsin, et olen näinud seda
juhtumas, et rahvas sünnib ühe päevaga - 14. mail 1948. a -
täielik rahvus - väga väike riik, väga nõrk riik, kuid samas kõigega:
politsei, armee, valitsus. Ühe päevaga - ma ei usu, et seda oleks kunagi
varem juhtunud ega juhtu iialgi uuesti, kuid see oli nii täpne. Usun,
et sel on veel sügavam vaimne tähendus, kuid see oli mu jaoks nii elav.
Pean jätkama, sest see on pikk jutustus. Hiljem näitas Jumal meile
Lydiaga väga selgelt, et peaksime kolima Suurbritanniasse, mida tegime
suure vastumeelsusega. Kuid usun, et Jumalal olid omad põhjused.
Jätan nüüd palju vahele, sest kui olin väljaspool Iisraeli,
hoidsin küll kontakti, kuid ei olnud nii otseselt seotud.
Usun, et Jumalal oli oma eesmärk, näidates mulle, mis toimus tol ajal
mittejuutide keskel. Seega mõnda aega teenisin ma Suurbritannias,
seejärel Keenias, siis Kanadas ja siis emigreerusin kogemata USAsse, kui
suudate seda mõista. Kui olime Keenias, adopteerisime üheksanda tütre.
Me ei plaaninud seda, olin pedagoogilise kolledzi direktor sel ajal
ja olime väga hõivatud haridusliku tööga, kuid ühel õhtul kl 18 tulid
meie uksele üks Euroopa naine ja Aafrika abielupaar ja sel eurooplasel
oli süles väga räpase rätiku sees väike mustanahaline beebi.
Nad küsisis, kas nad võivad sisse tulla, ütlesime jah.
Eurooplasest naine ütles, et see väike tüdruk sündis onnis, ta ema suri.
Tüdruk leiti teadvuseta põrandalt, nad viisid ta haiglasse,
ta paraneb. Kuid haigla ütleb, et me ei ole lastekodu, me ei saa
lõputult lapsi siin hoida. Oleme 3 päeva igal pool siin ringi käinud,
otsides ükskõik millist perekonda, Aafrika, Aasia või Euroopa peret,
kes võiks ta endale võtta. Siis kuulsime, et teie võtate lapsi.
Ütlesime, et jah, see oli väga kaua aega tagasi, kuid mitte enam praegu.
Nad ütlesid, et on nii väsinud, kas nad võivad istuda. Olime muidugi nõus.
Nad istusid u pool tundi ja hakkasid siis minema. Ja kui see valge naine
kandis seda väikest musta last, ja möödus minust, sirutas beebi oma käe
välja niimoodi, otsekui öeldes: "Mis sa minuga teha kavatsed?"
Vaatasin oma naise poole ja ütlesin, et võib-olla mõtleme ümber.
Tema ütles, et andke meile nädal aega, siis võite ta tagasi tuua.
Lydia oli alati öelnud, et ta tahaks ühte väikest musta tüdrukut.
Niisiis hiljem reisisime Kanadas, kuna olin seotud Kanada misjoni-
organisatsiooniga tol ajal. Ja mul oli kutse külastada USAd
ühe pastori poolt Minneapolises, keda olin kohanud II Maailmasõja ajal.
Jõudsime piiri äärde ja tutvustasime end. Nad küsisid: "Mis põhjusel
te tulete?" - "Külla." - "Kui kauaks?" - "6 kuuks." Nad ütlesid:
"6 kuud on liiga pikk aeg külastuseks." Olin tegelenud paljude
immigratsiooniametnikega, kuna pidin kogu oma pere Suurbritanniasse saama.
Teadsin, et ei ole mõtet vaielda. Ütlesin: "Võib-olla saate meid aidata?"
Arvatavasti nägime välja kui üks abituim kolmik selle väikese musta
tüdrukuga. Ametnik ütles, et siseneksime riiki ja nad
vaatavad, mida teha saavad. Nad lasid meid Minneapolisse ja korraldasid
immigratsiooniprotsessi. Ütlen inimestele, et olen tõenäoliselt
ainuke inimene, kes on kogemata Ameerikasse emigreerunud.
Kuid see oli mu karjääri üks
otsustatumaid sündmuseid, sest olen elanud nüüd 1963-1993 - 30 aastat -
planeerimata, kuid Jumala poolt planeeritult.
1975. a suri mu esimene naine. 1977. a kutsuti mind Iisraeli reisile,
mida juhtis kardinal Suenens, kes oli karismaatiline katoliku kardinal
Belgiast. Ta plaanis tähistada oma 50. aastapäeva Jeruusalemma
preesterkonnas. Grupp inimesi, k.a Bob Mumford, Charles Simpson ja
teised olid kaasa kutsutud. Ma ei osanud iialgi arvata, et leian end
Armeenia kirikus, Jeruusalemma vana- linnas palvetamas katoliku kardinali
eest tähistamaks tema 50. aastapäeva. On lihtsalt olukordi, kus sa
ei oska end ette kujutada. Kui ülejäänud grupp koju läks, ütlesin,
et usun, et mul on aeg minna tagasi Iisraeli. Ma alati teadsin, et
kunagi lähen tagasi. Seega jäin nädala teistest kauemaks.
Seal oli üks teenistus, mis oli levitanud mu raamatuid ja neid isegi
tõlkinud nii heebrea kui araabia keelde. Tahtsin neid tänada.
Olin neilt meie tegevuse käigus kirja saanud.
Kirja lõpus oli käsitsi kirjutatud: "Tahan tänada teid teie teenistuse eest,
see tähendab mulle väga palju. Ruth Baker."
Mõtlesin, et tänan seda naist. Küsisin, kas ta töötab seal.
Nad ütlesid, et jah, aga ta vigastas oma selga ja on kodus.
Mul oli aastaid olnud teenistus, kus palvetame inimeste eest,
kel on seljaprobleemid.
Küsisin,kas võiksin tema eest palvetada.
Nad helistasid talle ja korraldasid kõik.
Mind sõidutas üks noor mees, sõitsime välja seda maja otsima,
eksisime ära ja tiirutasime mööda Jeruusalemma ringi u pool tundi.
Ütlesin lõpuks, et aitab küll, David, me lihtsalt ei leia seda,
Jumal ei taha meid siia. Ja jätsime auto seisma täpselt ta maja vastas.
Läksin sisse ja seal oli see naine diivanil lamamas ja nägin
juba ta näost, et ta oli valudes. Ma ütlesin natuke kaheldes:
"Mul on üsna ebatavaline viis, kuidas ma palvetan inimeste eest,
kel on seljaprobleemid. Ma kontrollin nende jalgu ja kui nad on
eripikkused, siis lühem jalg kasvab pikemaks ja siis on Jumal sind
puudutanud ja võid saada, kõike, mis sul vaja."
Mina seda välja ei mõelnud. Ma poleks iialgi sellele tulnud.
Kui meil aega jääb, siis räägin, kuidas see ühe iisraellasega juhtus.
Ütlesin siis sellele naisele: "Kas sobib, et "vaatan" teie jalgu?"
Ta oli nõus. Kontrollisin neid ja nad olid täiesti ühepikkused.
Vähestel inimestel on täiesti ühepikkused jalad.
Ainukesed inimesed, kel on ühepikkused jalad,
on need, kelle eest on palvetatud.
"Kas keegi palvetas teie eest?" Ta vastas: "Jah, teie palvetasite."
Ta oli aastaid tagasi olnud ühel koosolekul, kus olin palvetanud ta eest.
Pidin leidma mingi muu viisi. Piibel ütleb, et pange haigete
peale käed ja need saavad terveks. Panin oma käe ta peale,
prohveteerisin ta üle. Arvasin, et nüüd on töö tehtud.
Viimasel õhtul Iisraelis ei suutnud ma magada.
Lihtsalt lamasin seal ja pärast keskööd, nägin nägemuse.
Teadsin, et see nägemus oli sellest, et tulen tagasi Iisraeli.
See nägemus oli mäest. Üks väga järsk mägi Jeruusalemma läänepool,
seal on üks käänuline rada, mis läheb mäest üles, väga järsk.Teadsin,
et Jumal näitab mulle, et tee tagasi Iisraeli ei saa olema lihtne,
see läheb mäest üles ja see ei saa olema otse, vaid käänuline.
Täpselt seal, kus see rada algas, oli selles nägemuses üks naine,
väga ebatavalises kleidis ja väga ebatavalises poosis.
Teadsin, et see oli see naine, kelle eest olin palvetanud.
Asja tegi keeruliseks see, et tundsin, et Issand ütleb: "Ma tahan, et
sa abielluksid selle naisega." Ütlesin Issandale, et ma ei tunne teda,
ma ei armasta teda, kuidas sa võid seda paluda. Kuid Issand ei vastanud.
Siis mõtlesin, et niimoodi satuvadki nelipühi jutlustajad
probleemidesse. Olen väga diskreetne, ma ei teinud kuu aega
mitte midagi peale palvetamise. Selle aja lõpuks oli mul ikka sama tunne.
Olin tagasi USAs. Kirjutasin sellele naisele viisaka kirja.
Ütlesin, et kui ta peaks kunagi USAd külastama,
siis Kansas City's on üks grupp, kes on huvitatud Iisraelist ja
tean, et nad võtaksid ta vastu.Sain vastuseks, et ta tuleb järgmisel nädalal.
Sain ta telefoninumbri ja ma ei lasku üksikasjadesse, aga jõudsime
Kansas City lennujaama 5-minutise intervalliga. Ruthil oli kaasas ta
noorim tütar. Olime mõned päevad koos, rääkisime Iisraelist, Piiblist,
kuid ei millestki väga sügavast. Siis pidin aga minema teenima
Lõuna-Aafrikasse. Küsisin, kas ta läheb tagasi Iisraeli, ta vastas, et
jah, ta jõuab tagasi 'Yom Kippur'i ajaks, Lepituspäevaks.
Mina olin plaaninud tulla Aafrikast tagasi Jeruusalemma kaudu ja olla seal
Lepituspäeval. Nii et ütlesin, et võib-olla kohtume.
Viimane koht, kus ma Lõuna-Aafrikas jutlustasin, oli Pretoria ja
see oli päris jõukas kogudus. Nad andsid mulle päris helde korjanduse
ja mul oli alati olnud soov osta endale Lõuna-Aafrika teemant. Küsisin
pastorilt, kas ta saaks mind aidata. Ta vastas, et jah, linna parim
juveliir on tema koguduse liige. Esmaspäeval viis pastor mind tema
poodi ja näitas mulle kõiki teemante ja milleks neid kasutada võib ja
valisin ühe, mis mulle meeldis ja kuna mul oli natuke raha üle, siis
ostsin kivi, mida seal kutsutakse "tiigrisilmaks" - kahekordse
"tiigrisilma". Siis saatsin sellele naisele telegrammi ja ütlesin, et
saame kokku King David'i hotellis hommikusöögiks ühel päeval kl 9.
Arvasin, et sellega peaks see asi ühel või teisel viisil lahenema.
Ööbisin King David'i hotellis, 10 min enne 9 olin all fuajees,
istusin sissekäigu vastas ja mõtlesin endamisi, kas ta tuleb või mitte.
Ja täpselt kl 9 astus ta sisse. Sõime hommikust, Iisraeli hommikusöök
on päris rikkalik. Istusime ja rääkisime ja tahtsin teada kõike ta kohta,
nii et küsisin kõige kohta. Siis läksime välja ja istusime basseini
ääres ja mina muudkui küsisin edasi. Ütlesin, et võib-olla võiksime
koos lõunat süüa, nii et sõimegi. Küsisin ikka veel ja mõne aja pärast ta
ütles, et anna andeks, kuid ma ei jaksa enam küsimustele vastata.
Ja arvasin, et olin olnud täiesti taktitundetu. Nii et ütlesin:
"Arvan, et pean sulle ütlema, miks ma sinuga hommikust tahtsin süüa."
Ütlesin, et palvetasin ja nägin teda nägemuses ja tundsin, et
Issand tahab, et ma abielluksin temaga. Ja tema ütles: "Jah."
Tal olid omad võitlused, kuid praegu me neist ei räägi. Siis pistsin
oma käe taskusse, tõmbasin välja väikese pakikese ja ütlesin, et
mul on juhuslikult üks teemant, mida ta praegu kannab.
Kui tahate sellest loost rohkem teada, siis on see raamatus pealkirjaga
"Jumal on kosjasobitaja". Siin räägitakse paljudest muudest asjadest
peale selle loo ja see ei ole ainult neile, kes pole abielus,
siin on palju teisi peatükke. Kuid hiljuti kohtasin 3 paari -
2 Suurbritannias, 1 USAs. Nad ütlesid, et nad mõlemad leidsid raamatu
eraldi, nad ei tundnud teineteist. Ja siin me oleme - abielus.
Järelikult see toimib. Pean jätkama, sest aeg hakkab otsa saama.
Abiellusime 17. okt - pead alati oma naisega üle kontrollima, kas see
ikka on õige kuupäev - 1978. a. Palju asju juhtus enne, kui abiellusime.
Teadsin, et peame kolima Jeruusalemma, 1980. a hakkasime
ehitama maja. See on pikk lugu ja ma ei saa sellel peatuda, kuid
sellest piisab, kui üks kord Jeruusalemmas maja ehitada.
Teil ei ole aimugi, mis sellega kaasneb. Ja mulle ei tundu, et see
lihtsamaks on läinud. 1981-1989 oli meie Jeruusalemma kodu baasiks
rahvusvahelisele teenistusele. Me ei olnud plaaninud seda nii.
Kuid tegime 3 edukat ümbermaailmareisi, ühe 3-kuulise, ühe 5-kuulise,
ühe 7-kuulise, palju erinevaid maid. Usun, et see on osaliselt
Jumala Sõna täitumine, Js 2:3 "Siionist lähtub Seadus ja
Jeruusalemmast Issanda sõna!" Issand tahab taastada Jeruusalemma
kui Tema Sõna tõe keskust. Issand on valinud mõned meie hulgast -
mind, vend Lance Lambert, kes on me lähedane sõber ja see on toimumas.
Issanda Sõna läheb välja Jeruu- salemmast. 1990-1991 võtsime
"sabatiaasta", et otsida Issandat. Kuna tundsime, et olime jõudnud ühte
arengukriisi, teadsime, et meie teenistus muutub. Samal ajal oli
meie teenistus kasvanud ülemaailmseks. Nüüd puudutame pea igat riiki
maailmas õpetuse, kassettide, videote, raamatute ja raadiosaadetega.
Mu raamatuid on tõlgitud, vähemalt osa neist, 50 keelde. 16 raamatut on
praeguseks tõlgitud hiina keelde ja u sama arv saab olema vene keeles.
Tahan lõpetuseks öelda seda, et sel ajal, kui võtsime sabatiaasta,
tegeles Jumal meiega, ma ütleks, halastamatult. Mul ei ole aega rääkida,
kuid see oli üks raskemaid aegu meie elus, me mõlema jaoks. Mina jäin
raskelt haigeks ja ilma antibiooti- kumideta poleks ma arvatavasti elus.
Kuid tänu Jumalale, sain sellest võitu, olen täie tervise juures -
selle eest annan Jumalale ja arstidele tänu. Aastaid tagasi ei oleks
ma arste tänanud, kuid tunnistan alandlikkusega, et mina vajan arste.
See oli üks asi, millega Jumal tegeles. Ta tegeles meiega peamiselt
uhkuse suhtes ja ta näitas meile ravimit uhkuse vastu - see on
tunnistada oma patud üksteisele. On raske jääda uhkeks, kui oled
tunnistanud üksteisele mitmeid patte. Jumal tuletas mulle meelde patte,
mida olin teinud 40 a tagasi. Ta ütles: "Ma andestan iga patu,
mis on üles tunnistatud. Kuid kui seda pole üles tunnistatud, siis
ei ole see andestatud." See on väga otsiv mõte, millel ma praegu ei peatu.
Selle sabatiaasta lõpuks - võtsime 6 kuud, arvasime, et sellest on
küllalt, et teada saada, mis me tulevik toob - pärast 6 kuud ei teadnud
me midagi. Võtsime veel 1,5 kuud. Selle aja jooksul näitas Jumal,
et meie peamine teenistus on eestpalve ja meie Jeruusalemma kodu
saab olema baasiks. Ja mina pean minema teenima ainult sinna, kuhu
Issand väga spetsiifiliselt näitab. Ja olen täna siin, kuna usun, et
Issand väga konkreetselt saatis mind. Siin me oleme. Tahan öelda,
Iisraeli tulevik on Issanda käes. Asjad ei lähe lihtsamaks, hiljem
vaatame selles seerias prohvetlikku pilti Iisraelist ja selle tulevikust.
Tõlge: Riina Karik