Derek Prince julistaa Jumalan sanaa ympäri maailman.
Hän on kansainvälisesti tunnettu opettaja ja kirjailija.
Kirjojen, äänitteiden ja radiolähetysten kautta
Derek haluaa tavoittaa tavoittamattomat.
Yli 50 vuoden aikana Derekin opetukset ovat menneet
yli 100 maahan ja yli 50 kielellä.
Jumala pani minut kouluun.
Sudanissa jouduin villiin ja asumattomaan paikkaan,
jota kutsutaan Punaisen meren kukkuloiksi, pieneen sotasairaalaan.
Jouduin heti tekemisiin sudanilaisten kanssa,
jotka puhuvat arabiaa ja ovat kaikki muslimeja.
Jumala pani minuun yliluonnollisen rakkauden noita ihmisiä kohtaan.
Luonteeltaan he eivät ole rakastettavia.
He eivät olleet puoleensavetäviä.
Jumalan antamalla rakkaudella johdatin uskoon
ensimmäisen hadunda-heimon jäsenen.
Heimo ei ollut koskaan tunnustanut uskoa Jeesukseen.
Mainitsen tämän siksi, että uskon tapauksen olleen tärkeän osan
Jumalan minulle valmistamaa tietä.
Hän ei halunnut minun alkavan julistaa noille ihmisille.
Hänen suunnitelmissaan oli heittää minut juutalaisten joukkoon.
Kannammepa huolta Israelista ja juutalaisista miten paljon tahansa,
että Jumala rakastaa kaikkia kansoja, kaikkia ihmisiä.
Anteeksi että sanon tämän, mutta mielestäni juutalainen
on uudesti syntynyt varmasti vasta, kun hän rakastaa muita kansoja.
Jumala pani minut kouluun.
Kolmen vuoden kuluttua minut siirrettiin Palestiinaan.
Päädyin pienelle lääkevarikolle Kiriat Motzkinin pikku kylään,
nykyisin osa pohjois-Haifaa.
Sudanissa olin kuullut eräältä toiselta kristityltä,
että jos haluat siunauksen, mene Ramallahiin,
joka oli kristitty kylä ja siellä oli pieni kristittyjen
ei-evankelinen ryhmä, jota johti tanskalainen nainen.
Satoja sotilaita, amerikkalaisia, brittejä, australialaisia,
uusiseelantilaisia, vierailivat tuossa pienessä kodissa,
jossa Lydia Christiansen piti huolta kahdeksasta isättömästä tytöstä.
Kun sotilaat tulivat, Lydialla oli tapana komentaa heidät polvilleen,
ja sitten he rukoilivat. Tytöt alkoivat rukoilla ja
Jumalan Henki laskeutui melkein aina.
Ajattelin, että juuri tätä minä tarvitsen.
Kolmen erämaavuoden jälkeen tarvitsin jotain virkistävää.
Menin Kiriat Motzkinista Ramallahin tyttökotiin,
jossa vallitsi ihmeellinen rauha.
Sotilaselämä ei ole rauhallista vaikka ei taistelisikaan.
Siinä kodissa vallitsi sellainen rauha, että tuntui kuin olisi
mennyt kokonaan uuteen ympäristöön.
Kodin ympärillä oli melko rauhatonta,
koska arabikylä ei ole rauhallinen paikka.
Palattuani Kiriat Motzkiniin minulla oli runsaasti aikaa
valvoessani basutosotilaita, jotka huolehtivat lääkepakkauksista.
Siinä hommassa ei ollut haasteita.
Kävelin edestakaisin pakkausten keskellä rukoillen ja ylistäen.
Melkein aina puhuin kielillä.
Olin oppinut, ettei minun tarvinnut tulkita kieliä.
Kysyin Jumalalta, pitääkö minun aina tulkita?
Hän sanoi: "Ei, päätös on sinun". Uskokaa tai älkää,
mutta olin tulkinnut kaiken mitä kielillä puhuin.
Kävellessäni Jumalan Henki tuli ylleni ja puhuin kielillä voimallisesti.
Sain siihen tulkinnan, mikä ei ollut pitkä,
mutta se oli Jumalan puhetta minulle.
Jumala puhui kuningas Jaakon käännöksen mukaisesti,
mikä on huippuhyvää englanninkieltä.
Sittemmin kieli on valitettavasti rappeutunut.
Kuningas Jaakon kielen etuna on, että siinä erottuu yksikön ja
monikon toinen persoona, toisin kuin nykyenglannissa.
Näin Jumala puhui minulle. Muistan joka sanan:
"Olen kutsunut sinut opettamaan Raamattua monille
Kristuksen Jeesuksen totuudessa, uskossa ja rakkaudessa".
Olin korpraali eikä sähköinen media ja kaikki siihen liittyvä ollut
vielä kehittynyt, mutta sen jälkeen, 49 vuotta sitten,
Jumala on täyttänyt lupauksensa.
En halua kehua vaan annan kunnian Jumalalle,
sillä olen säännöllisesti opettanut miljoonia ihmisiä päivittäin.
Opetustani on radioitu 10 kielellä plus englanniksi:
viidellä kiinankielellä, venäjäksi, espanjaksi, arabiaksi,
mongoliaksi ja tongaksi.
Ohjelmia on lähetetty 6-8 vuotta kiinaksi Kiinaan,
venäjäksi Venäjälle ja kirjaimellisesti miljoonat ihmiset
kuuntelevat opetusta päivittäin.
Sanon tämän osoittaakseni, että Jumala on uskollinen.
Hän sanoi "monille". Kun sain sanat,
minulle ei ollut käsitystä siitä mitä "monille" merkitsisi.
Vähän tämän jälkeen kävelin varikolla ja
Jumalan Henki tuli ylleni.
Ajattelin, että minun pitää rukoilla sen tanskalaisen naisen puolesta,
koska hän on väsynyt, hän hukkuu hommiinsa,
harvat auttavat häntä ja hänellä on huoli
miten saada rahat riittämään lasten huoltamiseen.
Ajattelin, että velvollisuuteni on rukoilla hänen puolestaan.
Rukoillessani sain taas kielen ja tulkinnan. Sanat olivat ihmeellisiä.
Herra sanoi. "Olen liittänyt teidät yhteen saman ikeen alle ja
samoihin valjaisiin merkiksi siunauksestani ja käteni voimasta."
Mietin mitä se tarkoittaa.
Ajattelin, että Jumala haluaa meidän työskentelevän yhdessä.
Mielestäni se oli epätodennäköistä, koska olin poikamies, ainoa lapsi.
Tytöt olivat minulle tuntematon tekijä.
Miten Jumala voisi lähettää minut taloon, jossa on sinkkunainen
ja kahdeksan tyttöä?
Olin kuitenkin rohkea ja kun menin seuraavan kerran Ramallahiin,
sanoin Lydialle: "Minusta tuntuu, että Jumala haluaa meidän
työskentelevän yhdessä." Hän vastasi tyypilliseen tapaansa:
"Jumala haluaa työntekijän kahleitten kumpaankin päähän".
Kävin Lydian talossa säännöllisesti, koska minut oli siirretty
armeijassa Jerusalemiin ja siellä armeijapalvelukseni myös päättyi.
Moniko tuntee Jerusalemia,
Öljymäellä sijaitsevan suuren sairaalan,
joka on nykyisin luterilainen Augusta Viktoria sairaala?
Sota-aikana se oli sotilas- sairaala ja palvelupaikkani oli siellä.
Siellä palvelukseni myös päättyi. Ajatelkaa Jumalan uskollisuutta.
Minä en voinut vaikuttaa kohtalooni, armeija olisi voinut lähettää
minut minne tahansa, mutta sain komennuksen
juuri sinne, minne Jumala halusi.
En kerro yksityiskohtia, mutta päädyin naimisiin sen naisen kanssa.
Nain hänet, koska rakastin häntä ja hän rakasti minua.
Olimme täysin yksimielisiä Israelista ja juutalaisten kohtalosta.
Hän oli tanskalainen ja
tanskalaiset ovat olleet aina Israel-mielisiä.
Vaimoni viittoilee, että minun pitäisi näyttää teille erästä kirjaa.
Ehkä tunnette sen: "Tapaaminen Jerusalemissa".
Kirja kertoo siitä kuinka Lydia aloitti tyttökodin
ottamalla huostaansa pienen kuolevan juutalaisvauvan.
Siitä kasvoi lastenkoti.
Suosittelen kirjaa. Se on hyvin liikuttava.
Olemme jakaneet kirjaa myös juutalaisille.
Kirja todistaa selkeästi Jeesuksesta, mutta
yksikään juutalainen lukija ei ole siitä loukkaantunut.
Se on koskettanut monia.
Mitä olinkaan sanomassa?
Menimme siis naimisiin.
Olin nyt kahdeksan 16-3 -vuotiaiden tyttöjen kanssa,
joista 6 oli juutalaisia, yksi Palestiinan arabi
ja yksi englantilainen.
Vakuutan teille, että kun Jumala käynnistää jotakin, se toimii.
Ainoat asiat, jotka toimivat, ovat niitä, jotka Jumala käynnistää.
Olen tehnyt vaikka mitä, jota Jumala ei ole käynnistänyt,
mutta ne eivät toimineet, mutta puhun nyt asioista,
jotka Jumala on käynnistänyt.
Nyt 50 vuotta myöhemmin, perheeseen, jonka pää olen,
koska Lydia meni Herran luo 1975,
kuuluu noin 120 jäsentä. Heitä on eri puolilla maailmaa.
Englannissa, Kanadassa, USA:ssa ja Australiassa.
Minulla on 35 lastenlasta ja 45 lastenlastenlasta
ja yksi lapsenlapsenlapsenlapsi.
Perheemme on läheinen, läheisempi kuin moni luonnollinen perhe.
Se on Jumalan suurta armoa.
Se on myös todiste Lydian työstä,
jolla hän loi tyttöihin yhtenäisen perheen siteen.
Joskus ihmiset kutsuivat tyttöjä orvoiksi, mikä loukkasi heitä.
He sanoivat: "Emme ole orpoja, meillä on äiti", ja
myöhemmin he sanoivat: "On meillä isäkin".
Kerron yhdestä juutalaistytöstä nimeltä Ruhamah.
Hän on vaihtanut nimeä, joten ette tunnista häntä.
Hän oli tyypillinen tumma juutalainen, oliivi-ihoinen,
mutta englantilaistyttö oli vaalea, kultahiuksinen ja sinisilmäinen.
Eräs kylän arabi kysyi kerran, että miten kummassa sinä olet tumma,
mutta siskosi vaalea? Ruhama paukautti:
"Isäni on tumma ja äitini vaalea".
Tuohon aikaan juutalaisten ja arabien välille
alkoi kehittyä jännitteitä.
Meidän oli turvatonta asua enää arabikylässä.
Sodan aikana arabit olivat ystävällisiä juutalaistytöille.
Moni arabi olisi ollut edelleen ystävällinen,
mutta oli sellaisiakin, jotka olisivat vahingoittaneet tyttöjä.
Meidän oli muutettava ja muutimme Jerusalemiin taloon,
joka on nykyisin Hebron Road 90.
Se on yhä paikallaan, joskin tuolloin osoite oli toinen.
Sitten koitti marraskuun 29. 1947.
Tehän tiedätte mitä silloin tapahtui?
Jerusalemissa on tapahtuman mukaan nimetty katukin.
Mitä tapahtui? YK äänesti maan jakamisesta Palestiinan ja
juutalaisvaltion kesken.
Äänestäjät eivät ymmärtäneet, mitä jaosta seuraisi,
mutta sen jälkeen juutalaiset ja arabit
eivät enää ole luottaneet toisiinsa.
Siihen asti he olivat eläneet melko rauhassa keskenään.
Jerusalemissa on täysin arabialueita ja
täysin juutalaisalueita. Ne pysyivät ennallaan,
mutta oli myös seka-alueita,
joilla asui sekä arabeja että juutalaisia.
Kenenkään yllyttämättä kummatkin ryhmittymät
ottivat mittaa toisistaan, ja näyttivät, kumpi on vahvempi,
ja heikomman oli lähdettävä.
Muuttajat eivät ottaneet mukaansa juurikaan tavaroita tai huonekaluja,
koska he joutuivat tarkka-ampujien maalitauluiksi.
Ampujat vaanivat Jerusalemin katoilla ja ampuivat mitä tahansa,
kissan, paperinpaloja tai ihmisiä.
Me asuimme Ylä-Bakan seka-alueella.
Lydian kanssa totesimme, että "olemme kristittyjä,
olemme sekä arabeja että juutalaisia.
Tämä ei ole meidän sotaamme, joten me jäämme tänne".
Asuimme talon kahta yläkerrosta.
Pohjakerroksessa oli juutalaisen liikemiehen toimisto ja
hänellä oli arabimuslimipoika toimistoapuna.
Juutalainen liikemies lähti pois emmekä häntä sen koommin nähneet,
mutta poika jäi pohjakerrokseen. Eräänä iltana yksi tyttäremme meni
muutaman korttelin päähän pianotunnille.
Oli auringonlaskun aika. Kun hän palasi,
hän näki kuorma-autollisen arabisotilaita talomme edustalla
keskustelemassa toimistopojan kanssa.
Sotilaat kuuluivat Lähi-idän tehokkaimpiin arabijoukkoihin,
joita britit olivat kouluttaneet ja johtaneet.
Teoriassa he olivat Jerusalemin turvajoukkoja,
mutta heidän valvonnassaan juutalaiset eivät olleet turvassa.
En halua kuulostaa puolueelliselta, mutta näin oli.
Tyttö oivalsi heti, että jotain oli pielessä
kun sotilaat keskustelivat toimistopojan kanssa.
Pääoven sijasta hän tuli sisään takaovesta
ja ylös toiseen kerrokseen ja ryömi nelinkontin parvekkeelle,
joka on siellä edelleen, ja kuunteli mistä miehet puhuivat.
Tyttö puhui arabiaa sujuvasti.
Sotilaat kysyivät, montako henkeä talossa asui
ja mitä ihmisiä he olivat. Toimistopoika kertoi, että
he olivat enimmäkseen naisia ja juutalaisia
ja hän kertoi heidän ikänsä. Sitten sotilaat sanoivat:
"Tulemme takaisin. Mikä olisi paras aika?"
Poika sanoi, että puolenyön aikaan ketään muita ei ole täällä.
Tyttäremme tiesi hyvin mitä oli tekeillä.
Meillä oli menossa rukouskokous juuri silloin.
Mukana oli brittiläinen konstaapeli, joka halusi Pyhän Hengen kastetta.
Juuri silloin Lydia alkoi puhua kielillä ja minä tulkitsin:
"Minä olen pelastanut teidät metsästäjän ansasta."
Juuri kun tulkitsin, tyttö syöksähti huoneeseen ja
hän näytti kuin olisi nähnyt aaveen.
Hän kertoi mitä oli tapahtunut.
Tunsimme tarpeeksi Jerusalemia ja Lähi-itää
ymmärtääksemme, että se oli todellinen uhka.
Ensiksi brittikonstaapeli sanoi:
"Menen poliisiasemalle selvittämään mitä tehdä".
Selvisi, että ehkä keskiyöllä paikalle tulisi poliisipartio,
joka koostuisi britistä, juutalaisesta ja arabista.
Arabi ei koskaan kääntyisi toista arabia vastaan ja
yksi britti ja yksi juutalainen eivät mahtaisi
autolastilliselle arabisotilaita mitään. Meidän oli lähdettävä.
Kello oli 19 kun tämä tapahtui. Lydia laittoi vähän ruokaa,
mikä ei siinä tilanteessa kellekään oikein maistunut.
Sanoimme tytöille:
"Kootkaa nyyttiin tavaroita, joita eniten tarvitsette,
niin että voitte kantaa sitä kädessänne".
Joka tyttö pani nyyttiinsä ensimmäiseksi Raamatun.
Klo 21 hiivimme hiljaa Jerusalemin pimeille kaduille.
Kukaan ei mennyt ulos ennen pimeää.
Tarkka-ampujien takia ei tiennyt mitä tapahtuisi.
Otin nuorimman tytön, englantilaisen, syliini ja
johdin joukkoa. Muut tytöt seurasivat ikäjärjestyksessä
ja Lydia tuli viimeisenä ja sulki hiljaa oven.
Se oli viimeinen osa kodistamme, jonka näimme.
Emme tienneet minne mennä, mutta keskellä Jerusalemia
oli brittien turva-alue, jota ympäröi metrien korkuinen piikkilanka-aita.
Kukaan ei päässyt sisään muutoin kuin erikoisluvalla,
mutta meille se oli ainoa paikka minne mennä.
Konstaapeli sanoi: "Lähden kanssanne.
Minä voin mennä alueen sisään".
Hän meni sisään ja me odottelimme 40 minuuttia portilla.
Brittisotilas, joka vartioi hiekka- pussien ympäröimässä poterossaan,
oli kohtelias ja antoi Lydialle istuimensa.
Poliisi meni vartiopäällikön puheille ja kertoi mistä oli kysymys
ja pyysi saisimmeko tulla sisään.
Hetken päästä päällikkö päästi meidät sisään.
Kello oli jo 23. Tiesimme, että turva-alueen sisällä oli
amerikkalainen lähetyskoti. Tunsimme lähetystyöntekijät.
Klo 23.15 me menimme rakennukseen ja sanoimme:
"Tässä me olemme. Olisiko meille majapaikkaa?"
He järjestivät patjoja, joilla sitten nukuimme.
Seuraavana päivänä johtava lähetystyöntekijä kertoi minulle
ja Lydialle: "Saimme viestin muslimeilta,
että jos pidätte talossanne juutalaistyttöjä,
poltamme koko talon".
"Kanssamme on raskaana oleva nainen ja muita naisia,
emme voi ottaa riskiä." Hän sanoi:
"Sinä ja sisar Prince voitte jäädä, mutta tyttöjen on lähdettävä."
Me sanoimme: "Olemme yhtä perhettä,
mihin me menemme, sinne menevät tytötkin".
24 tuntia myöhemmin olimme taas Jerusalemin kaduilla.
Tällä kertaa päädyimme brittiläiseen lähetyskotiin,
joka sijaitsi ei-kenenkään-maalla. Joku teistä tietää missä se sijaitsi.
He ottivat meidät sisään ja he olivat ystävällisiä ja vieraanvaraisia.
Vietimme joulun 1947 siellä. Mutta ympärillä taisteltiin.
Ei se mikään iso sota ollut,
mutta ihmiset ampuivat toinen toisiaan,
joten emme kävelleet ikkunoiden ohi vaan ryömimme ikkunoiden kohdalla.
Sitten kuulimme, että amerikkalaiset lähetysihmiset
lähtevät kotiin ja he tarvitsevat jonkun pitämään huolta
lähetyskodista. Haluaisimmeko ottaa sen tehtävän?
Se oli ainoa toivomme.
Muutimme takaisin rakennukseen ja lähetystyöntekijät lähtivät pois.
He myivät meille purkkiruokaa, joten meillä oli jotain syötävää.
Nyt juutalaisten kaupunginosa oli saarroksissa,
koska ympärillä asuvat arabit pysäyttivät kaikki
ruokakuljetukset Jerusalemiin. Brittihallinto myötäili arabeja.
He eivät pidättäneet arabeja, mutta jos he näkivät
kiväärejä juutalaisilla, heidät pidätettiin ja aseet otettiin pois.
Huhtikuussa 1948 kaupungissa oli nälänhätä.
Näin juutalaisia, lääkäreitä, hammaslääkäreitä ja
muita koulutettuja kulkevan talomme ulkopuolella keräämässä ruohoa,
josko siitä saisi ruokaa. Mitään lämmönlähteitä ei ollut,
joten ihmiset repivät pakkauslaatikoita ja
polttivat niitä katuojissa lämpimikseen.
Koska amerikkalaisilta oli jäänyt elintarvikkeita,
meillä oli tarpeeksi syötävää.
Sitten 13. toukokuuta noin klo 21 ovelle koputettiin.
Brittiupseeri tuli ilmoittamaan, että he lähtevät.
"Huomenna olette juutalaisten alueella,
koska he ottavat haltuunsa tämän osan kaupunkia."
Seuraavana päivänä nuori mies,
joka ilmoitti nimekseen Pineas Pincas,
toi oveemme pienen lapun. Hän sanoi:
"Olen tämän alueen Haganah-joukon
(puolisotilaallinen israelilaisarmeija) johtaja.
Saammeko pystyttää kyltin puutarhaanne?"
Tiesimme, että he pystyttäisivät sen, joten sanoimme kyllä.
Iloitsimme siitä, että he olivat siellä.
Annoimme Haganahin käyttää puutarhaamme.
14.5. alkoi sota, jota kutsutan itsenäisyyssodaksi.
Tuolloin Israelissa asui alle 600 000 juutalaista ja
maata ympäröivät 40 miljoonan asukkaan arabivaltiot
varustautuneina nykyaikaisin asein.
Olen britti ja sanon tämän, koska olin paikan päällä.
Ehkä Britannia laski, etteivät juutalaiset kestäisi,
parasta siis olla arabien puolella.
Mutta olin todistamassa ihmettä,
samankaltaista ihmettä kuin jotkut VT:n taistelukuvaukset.
Niin kävi, että 600 000 juutalaista ajoi pakoon
40 miljoonaa arabia, kuusi armeijaa.
Lydia oli nähnyt ennenkin monta kahakkaa,
joissa juutalaiset olivat paremman puutteessa
puolustautuneet luudilla, joihin päähän oli sidottu puukko.
Hän sanoi: "Tällä kertaa rukoilemme".
Minulla ei ole mitään ketään vastaan,
mutta rukoilimme erityisesti, että Jumala halvaannuttaisi arabit,
sillä tiesimme, että se oli ainoa toivo selvitä.
Juutalaisviranomaiset jopa kehottivat naisia, joilla oli tyttäriä,
pitämään revolverin ladattuna, yksi luoti tyttärelle,
toinen itselle, mutta älkää antautuko elävinä.
Hegenah-pojat ja -tytöt kävivät luonamme,
meistä tuli hyviä ystäviä. He sanoivat:
"Emme ymmärrä miten me alivoimisina pystyimme kukistamaan
meitä paremmin aseistautuneet arabit.
Aivan he olisivat olleet halvaantuneita."
He käyttivät samaa sanaa kuin me rukouksessamme.
Kiitos seurastasi.
Toivomme, että Herra on puhunut tämän opetuksen kautta.
Mikäli haluat tilata tämän päiväisen opetuksen, niin ota yhteyttä
Yhteystietomme näkyvät ruudulla.
Liity seuraamme seuraavallakin kerralla.
Suomennos: Kai Mäkelä