Derek Prince Ministries proklamerar Guds inspirerade Ord i hela världen.
Derek Prince är en internationellt erkänd bibellärare och författare.
Genom böcker, inspelningar, filmer och radioprogram -
vill Derek nå de onådda och undervisa de olärda.
Under mer än 50 års tjänst har Derek nått över 100 nationer -
på mer än 50 språk. Här kommer Derek Prince.
Gud förde mig igenom en skola. I Sudan hamnade jag i ett mycket -
vilt och öde område som kallas Röda- havsbergen på ett litet militärsjukhus.
Jag fann mig direkt utsatt för sudaneserna -
vars språk är arabiska och varav alla är muslimer.
Gud gav mig en övernaturlig kärlek till dessa människor.
Av naturen är de inte lätta att älska.
De har väldigt lite som attraherar. På grund av kärleken -
Gud gav mig hade jag privilegiet att till Herren leda -
den första medlemmen i Hadendoastammen -
som någonsin hade bekänt tron på Kristus.
Men jag säger detta för att jag tror att det var en mycket viktig del -
av Guds förberedelse.
Hans slutliga avsikt var inte att jag skulle betjäna dessa.
Hans plan var att jag skulle engagera mig i judarna.
Men jag tycker att det är väldigt viktigt -
oavsett hur mycket vi engagerar oss i Israel och det judiska folket -
att vi inser att Gud älskar varje nation. Gud älskar alla människor.
Om du ursäktar mitt uttryck så är faktiskt en sak som övertygar mig -
att en jude verkligen har blivit född på nytt -
när han har en kärlek till andra nationer.
Så jag tror att Gud förde mig igenom denna träning.
Vid de tre årens slut överfördes jag till det som då var Palestina.
Jag hamnade i en mycket liten medicinsk utbildningsdepå -
i det som då var en liten by som heter Kirjat Motzkin -
som nu är en del av Haifa - norr om Haifa.
Men i Sudan hade jag hört av en annan kristen -
att om du "verkligen vill ha en välsignelse -
så finns ett litet barnhem i Ramallah" som då var en liten kristen by -
- nominellt kristen och inte vad vi skulle kalla evangeliskt kristen -
"som drivs av en dansk dam.
Vill du verkligen bli välsignad måste du fara dit."
Hundratals soldater från styrkorna: amerikanska, brittiska, -
australiska och Nya zeeländska for under den tiden till det lilla hemmet -
där damen vars namn var Lydia Christiansen hade en liten familj -
med åtta föräldralösa flickor. Då soldaterna kom in -
vinkade Lydia fram dem till en stol och sade: "Böj knä" och de började be.
De små flickorna började be och Guds Ande föll nästan undantagslöst.
Så jag tänkte: "Jag behöver detta. Efter tre år i öknen -
behöver jag bli lite uppfriskad." Så jag tog mig från Kirjat Motzkin -
till det där hemmet i Ramallah och jag var så imponerad av friden.
Du vet, militärliv är inget fridfullt liv, även då man inte strider.
Men det fanns en sådan fridfull atmosfär i det där hemmet.
Det var som att gå ut ur en miljö till en ny miljö.
Och det var väldigt lite frid omkring dem -
för en arabisk by är inte en harmonisk plats.
Så då jag kom tillbaka till Kirjat Motzkin hade jag gott om tid -
eftersom jag förestod ett team av basutosoldater -
som tog hand om balar av medicinsk utrustning.
Det var inget utmanande arbete. Så jag brukade gå fram och tillbaka -
mellan dessa balar medan jag bad och lovprisade.
Och nästan alltid brukade jag tala i tungor. Vid denna tid lärde jag mig -
att jag inte måste uttyda. Jag frågade Gud: "Måste jag alltid uttyda?"
Han sade "Nej, du fattar beslutet." För tro det eller ej, men jag uttydde -
allt jag talade i tungor under en period. Så jag gick fram och tillbaka -
då Guds Ande kom över mig och jag talade väldigt kraftfullt på ett språk.
Jag visste att jag fick tolkningen, som inte var lång.
Men det var Gud som talade personligen till mig.
På den tiden talade Han på King-James-engelska -
som ni ju vet är höjdpunkten av det engelska språket -
vilket tyvärr har förfallit bedrövligt sedan dess - det har vissa fördelar -
för det skiljer mellan er i plural och du i singular -
vilket man inte kan göra i modern engelska.
Detta är vad Herren sade till mig och jag minns varje ord: -
"Jag har kallat dig att vara en lärare av Skriften -
i sanning och tro och kärlek som är i Kristus Jesus för många."
Jag var fortfarande en korpral, alla elektroniska medier och dylikt -
hade inte utvecklats. Men sedan dess, vilket nu är 49 år -
har Gud uppfyllt sitt Ord. Jag vill inte vara skrytsam -
men - ge Gud äran - jag undervisar regelbundet miljontals människor -
varje dag för mitt radioprogram sänds på tio språk förutom engelska: -
fem kinesiska språk, ryska, spanska, arabiska, mongoliska och tonganska.
Det har sänts i sex eller åtta år till Kina på kinesiska, -
till Ryssland på ryska, -
och bokstavligen miljontals människor lyssnar varje dag -
till denna undervisning. Jag säger detta bara för att visa Guds trofasthet.
Han sa "för många." Jag kunde inte ha haft någon uppfattning -
vid den tiden av vad "många" skulle betyda.
Lite senare gick jag fram och tillbaka i denna depå -
när Guds Ande kom över mig. Jag tänkte: "Jag måste be för den -
danska damen som är trött och överarbetad, får mycket lite hjälp -
hon bär den ekonomiska bördan för dessa barn -
och har uppenbart väldigt lite pengar."
Så jag tänkte att det var min plikt att be för henne.
Medan jag bad för henne, gav Herren mig ett tungotal och uttydning igen.
Denna var häpnadsväckande. Herren sade: "Jag har satt ihop er -
under samma ok och i samma sele: välsignelsens budskap -
och maktens hand." Jag tänkte: "Vad betyder det?"
Jag tänkte att det måste innebära att Gud vill att vi ska arbeta tillsammans.
Ingen kunde ha tänkt ut något mer osannolikt för jag var ungkarl -
och enda barnet, jag hade aldrig bröder eller systrar.
Flickor var mystisk, okänd mark för mig.
Hur kunde Gud sända mig till ett hem med en enda dam och åtta flickor?
Dock är jag ganska djärv ibland så nästa gång jag kom till Ramallah -
sade jag till Lydia: "Jag tror att Gud vill att vi ska arbeta tillsammans."
Hennes svar var helt typiskt, hon sade: "Gud måste arbeta -
i båda ändar av kedjan." Jag blev dock en frekvent besökare -
i hemmet eftersom armén hade överfört mig till Jerusalem.
Jag vill att du ska se detta, det var här jag avslutade min militära tjänst.
Hur många av er känner till Olivberget i Jerusalem?
Det stora sjukhuset där som nu är ett lutherskt sjukhus -
Augusta Victoria-byggnaden? Det var ett militärsjukhus under kriget -
och jag var posterad där. Där avslutade jag min militära tjänst.
Där entledigades jag. Tänk så trofast Gud är. Jag hade ingen kontroll -
över mitt eget öde, armén kunde ha sänt mig vart som helst.
Den förde mig precis dit Gud ville att jag skulle vara.
Jag går inte in på så många detaljer men det slutade med att jag gifte mig -
med damen. Och jag gifte mig med henne för att jag älskade henne -
och hon älskade mig. Vi hade fullständig harmoni om Israel -
och det judiska folkets öde. Hon var danska som jag sade -
och du vet säkert att danskarna har varit ovanligt pro-israeliska -
under större delen av sin historia.
Men efteråt...min fru visar mig att jag borde visa er en bok.
Förmodligen känner de flesta av er till den: "Uppdrag i Jerusalem".
Det är berättelsen om hur Lydia gick ut och började ta in en liten döende -
judisk bebis och utifrån det startade barnhemmet.
Så har du inte läst den kan jag säga -
att jag aldrig har mött någon som inte blivit rörd av den boken.
Intressant nog har den givits till säkert hundra judiska människor.
Den ger ett mycket tydligt vittnesbörd om Jesus, -
men aldrig har en judisk person blivit förolämpad av den boken.
Och många har blivit rörda av den.
Vad höll jag på att säga? Jag försöker påminna mig.
Tja, vi gifte oss, det är själva poängen.
Så där var jag, det fanns åtta flickor i varierade åldrar från 16 till 3.
Sex av dem var judiska, en var palestinsk arab och en var engelsk.
Låt mig bara inskärpa i dig att då Gud initierar något så fungerar det.
De enda saker som fungerar är det Gud initierar.
Jag har gjort gott om saker som inte Gud initierade som inte fungerade -
men ikväll pratar jag om vad Gud har gjort.
I dag, nästan 50 år senare har familjen som jag nu är huvudet för -
eftersom Lydia gick hem till Herren 1975, något mer än 120 medlemmar -
som är spridda över tre kontinenter. De bor i England, Kanada, USA och -
Australien. Jag har ca 35 barnbarn, mer än 45 barnbarnsbarn -
och 1 barnbarns barnbarn.
De är en familj som står varandra närmare än många naturliga familjer.
Det är Guds suveräna nåd. Men det är också ett vittnesbörd -
om Lydias karaktär att hon har byggt in en sådan familjekänsla i flickorna.
Ibland kallade folk dem föräldralösa och de blev förolämpade.
De sade: "Vi är inte föräldralösa, vi har en mamma."
Och så småningom sade de: "Vi har en far också."
Jag måste berätta om en judisk flicka som hette Ruhamah, -
hon har ändrat sitt namn nu så att det inte identifierar henne.
Men hon är typiskt judisk, mörk och olivskinnad.
Men den lilla engelska flickan var mycket blond med gyllene hår -
och blå ögon. Så en arab i byn sade: -
"Hur kommer det sig att du är så mörk och din syster så ljus?"
Ruhama tvekade inte, hon sade: "Min far är mörk och min mamma är ljus."
Så där var vi.
Vid denna tid utvecklades verkligen spänningen mellan judar och araber.
Det blev osäkert för oss att längre leva i en arabisk by.
Under andra världskriget hade araberna varit mycket vänliga -
och kärleksfulla mot de judiska flickorna -
och många av dem skulle fortfarande ha varit det -
men det fanns andra som förmodligen skulle ha skadat dem.
Så vi var tvungna att flytta in till Jerusalem och bosatte oss i ett hus -
som idag är Hebron Road nummer 90. Vill du hitta det kan du hitta det.
Det hette inte Hebron Road på den tiden och det var inte nummer 90.
Sedan kom den 29 november 1947.
Du vet vad som hände då eller hur? Det finns en gata i Jerusalem -
som heter "den 29 november". Vad hände?
FN röstade för att dela upp Palestina och ge judarna en stat.
De visste inte vad det skulle innebära i landet.
Men efter detta litade inte längre judar och araber på varandra.
Fram till dess hade de i stort sett levt ganska fredligt med varandra.
I Jerusalem var vissa områden helt arabiska, vissa var helt judiska.
Det förändrades inte. Men det fanns blandade områden -
där det fanns araber och judar. Utan att någon sa något -
bedömde varje grupp den andra och beslutade vem som var starkare -
och de svagare flyttade ut. De tog inte mycket bagage eller möbler med sig -
eftersom folk som sågs röra sig på den tiden blev mål för prickskyttar.
Vid den tiden fanns det prickskyttar på hustaken i Jerusalem -
som sköt på precis allting - på en katt, ett papper eller en människa.
Vi bodde i ett blandat område som vid den tiden kallades Övre Baka.
Lydia och jag sade till varandra: "Vi är kristna, vi är både araber och judar.
Denna kamp är inte för oss. Så vi stannar."
Nåväl, vi bodde på de två översta våningarna i huset.
Bottenvåningen var en judisk affärsmans kontor.
Han hade en muslimsk arabisk kontorspojke.
Den judiske affärsmannen försvann, vi såg honom inte mer.
Den muslimsk-arabiske pojken stannade och såg till nedre våningen.
En kväll gick en av våra döttrar bara några hus nedför gatan -
till en pianolektion. Det var i skymningen.
Då hon kom tillbaka såg hon en lastbil med soldater ur arablegionen -
mitt framför vårt hus och de talade med kontorspojken.
Arablegionen var förmodligen den effektivaste arabiska militärstyrkan -
i Mellanöstern, utbildad och försedd med officerare av britterna.
De var teoretiskt sett en del av säkerhetsstyrkorna i Jerusalem -
men det fanns ingen säkerhet för judar där de var.
Jag vill inte verka partisk, men det är bara ett faktum.
Så då denna lilla flickan såg att soldaterna talade med kontorspojken -
visste hon att något var fel. I stället för att gå in på framsidan -
gick hon runt till baksidan, uppför trappan till andra våningen, -
föll på alla fyra, kröp ut på en balkong som fortfarande finns där i dag -
och lyssnade på vad de sade. Hon talade arabiska flytande.
De frågade hur många människor som bodde i huset -
och vilken slags människor de var. Kontorspojken sade att det mest var -
kvinnor och mestadels judiska och angav flickornas åldrar.
Så legionärerna sade: "Vi kommer tillbaka. Vilken är den bästa tiden?"
Kontorspojken sade: "Om ni är här vid midnatt är ingen häromkring."
Vår dotter förstod mycket väl vad som var deras avsikt.
Intressant nog hade vi ett bönemöte.
En brittisk poliskonstapel hade kommit för att söka dopet -
i den Helige Ande. Ungefär då fick min fru Lydia ett tungotal -
och jag fick uttydningen: "Jag har befriat dig från fågelfångarens snara."
Då jag gav denna uttydning störtade dottern in i rummet -
och såg ut som om hon sett ett spöke. Hon berättade för oss vad som hänt.
Vi visste tillräckligt om Jerusalem och Mellanöstern -
för att veta att detta inte var ett tomt hot.
Så först och främst gick den brittiske konstapeln ut och sade: -
"Jag ringer polisens huvudkontor och tar reda på vad jag ska göra."
De svarade att de vid midnatt kanske skulle ha en polispatrull där -
bestående av en brittisk, en judisk och en arabisk konstapel.
Araben skulle aldrig vända sig mot sina medaraber -
och en jude och en britt mot en lastbil arablegionärer vore inte mycket.
Så vi förstod att vi inte kunde göra annat än att ge oss iväg.
Klockan var 19 då detta hände så Lydia lagade lite mat -
som ingen var särskilt ivrig att äta. Vi sade till flickorna: -
"Gör ett litet knyte med saker ni behöver mest -
som ni kan bära i handen." Det var intressant för det första allesammans -
lade i sitt knyte var deras Bibel. Klockan nio på kvällen -
gick vi väldigt tyst ut på Jerusalems totalt mörka öde gator.
Ingen gick ut efter mörkrets inbrott. Det fanns prickskyttar runtomkring -
man visste inte vad som kunde hända. Jag tog den yngsta lilla engelska -
flickan i min famn och ledde vägen.
Därefter följde flickorna i åldersordning, Lydia kom bakom -
och stängde dörren mycket tyst. Detta var det sista som familjen -
någonsin såg av det hemmet. Vi visste inte vart vi skulle gå -
men mitt i Jerusalem fanns en brittisk säkerhetszon -
omgiven av en taggtråds- vägg hög som upp till taket.
Ingen tilläts komma in utan ett speciellt pass -
men vi kände att det var enda stället vi kunde gå till.
Konstapeln sa: "Jag går med er och jag kan gå in."
Han gick in och vi stod i ca 40 minuter vid ingången.
Jag minns att den brittiske soldaten som var i sandsäckarnas vaktkur -
var väldigt artig och steg upp och gav Lydia sin stol så hon kunde sitta ner.
Polisen gick till befälhavaren, berättade historien och sade: -
"Får de komma in?" Efter ett tag sade kommendören: "Okej, släpp in dem" -
så nyheten var "ni kan komma in". Klockan var då 11 på kvällen -
och vi visste att det fanns en amerikansk pingstförsamlings -
missionsbyggnad i säkerhetszonen. Vi kände missionärerna -
så runt 23.15 dök vi upp och sade: "Här är vi, kan ni ta emot oss?"
De var underbara och lade madrasser på golvet så vi kunde sova.
Nästa dag vid lunchtid tog den för byggnaden ansvarige missionären -
Lydia och mig åt sidan och sade: "Vi har fått ett budskap från muslimerna -
att om ni behåller de judiska flickorna i huset bränner de ner byggnaden."
Han sade: "Vi har en gravid kvinna här och andra kvinnor, -
så vi har inte råd att ta den risken."
Han sade: "Du och syster Prince är välkomna att stanna, men flickorna -
måste flytta." Vi sade: "Vi är en familj, dit vi går, går de, -
och dit de går, går vi." Så 24 timmar senare var vi ute på Jerusalems -
gator igen. Denna gång hamnade vi i en brittisk beskickning -
som låg i det som hade blivit ingenmansland.
Vissa har kanske hört talas om Mandelbaums gränskontroll?
Ungefär där låg den. De tog emot oss och de var snälla och gästvänliga.
Det var där vi tillbringade julen 1947. Men överallt runt oss kämpade man.
Inga stora strider men folk som sköt på varandra -
så vi gick aldrig förbi fönstren, vi duckade alltid och kröp på golvet.
Sedan fick vi veta att de amerikanska missionärerna skulle fara hem -
och behövde någon som såg efter byggnaden. Skulle vi vilja ha jobbet?
Jag menar, det var vårt enda hopp. Vi flyttade tillbaka till byggnaden -
och missionärerna flyttade ut. De sålde sina konserver till oss -
så vi hade lite mat. Vid denna tid var det judiska Jerusalem belägrat -
för araberna runtomkring hindrade alla konvojer -
som skulle ha fört mat till Jerusalem.
Den brittiska administrationen stod på arabernas sida.
De arresterade inte araberna men såg de judar med gevär -
arresterade de dem och tog gevären. Så i april 1948 -
svalt staden praktiskt taget. Jag såg faktiskt judiska invånare, -
läkare, tandläkare och sådana människor som gick runt vårt hus -
och plockade upp gräs för att se om de kunde få lite mat.
Människor hade inga eldningsmaterial så de bröt sönder förpackningar -
och tände en eld i rännstenen för att värma sig.
Eftersom de amerikanska missionärerna hade lämnat sitt -
matförråd hade vi tillräckligt att äta.
Sedan den 13 maj klockan 9 på kvällen knackade det på dörren.
Den brittiske officeren stod där och sade: "Jag vill berätta för er -
att vi flyttar ut. I morgon kommer ni att vara under judarna -
för de tar över denna del av staden."
Nästa dag var det en fin liten lapp på vår dörr -
från en ung man som skrev under som Pinehas Pinchas som sade: -
"Jag är Haganahs ansvarige för detta område.
Får vi sätta upp en postering i er trädgård?"
Vi visste att de skulle göra det oavsett vad vi sade så vi sade ja -
och hur som helst var vi glada att ha dem där. Så från och med då -
delade vi vår trädgård med Haganah. Den 14 maj började sedan -
det de kallar självständighetskriget.
Vid den tiden fanns det mindre än 600 000 judar i hela landet -
och de var omringade av arab- nationer med 40 miljoner invånare -
varav de flesta hade arméer med modern utrustning.
Jag är britt och jag säger detta - jag var där. Jag tror att britterna -
räknade med att "judarna inte kommer att kunna hålla ut, -
så vi gör bäst i att stå på arabernas sida."
Jag måste säga att jag bevittnade ett mirakel, något som jag tycker är -
lika mirakulöst som några av de strider som beskrivs i Bibeln i GT.
Du vet vad som hände, 600 000 judar drev 40 miljoner araber på flykten -
sex arméer.
Lydia hade gått igenom många tidigare bråk.
Hon hade sett judar med inget bättre att försvara sig med -
än ett kvastskaft med en kniv fastknuten i änden.
Så hon sade: "Denna gång ska vi be."
Jag är inte emot någon, men vi bad specifikt att Gud skulle förlama -
araberna eftersom vi visste att det var det enda hoppet om överlevnad.
De judiska myndigheterna sade faktiskt till judiska kvinnor -
med döttrar: "Håll en revolver laddad med en kula för din dotter -
och en för dig själv, men bli inte tagna levande."
Efteråt kom dessa Haganah- pojkar och -flickor till oss -
för vi blev väldigt kamratliga med dem. De sade: "Vi kan inte förstå det -
men vi går in på en plats, vi är i minoritet och araberna -
är bättre beväpnade och det är som om de var förlamade."
De använde exakt samma ord som vi använt då vi bad.
Tack för att du såg dagens program. Vi hoppas Herren har talat till dig -
genom Dereks undervisning och att du får se resultaten i ditt vardagsliv.
Vill du beställa dagens budskap eller ge det vidare till en vän?
Kontakta oss och begär en aktuell produktlista.
Välkommen att se nästa avsnitt.
Översättning: Åsa Eriksson Himlen TV7