Derek Prince'i Teenistus
Kuulutab Jumala inspireeritud Sõna üle maailma
Derek Prince on rahvusvaheliselt tuntud Piibli õpetaja ja autor
raamatute, audio, video ja raadiosaadete kaudu
Derek tahab jõuda nendeni, kelleni pole jõutud ja
õpetada neid, keda pole õpetatud
Üle 50 aastase teenistuse jooksul on Derek jõudnud rohkem kui
100 riiki, rohkem kui 50 keeles. Ja nüüd - Derek Prince!
Jumal koolitas mind.
Sudaanis sattusin väga asustamata, mahajäetud piirkonda - Punase mere
mägedesse, ühte väiksesse sõjaväe- haiglasse. Leidsin end otse
sudaanlaste keskelt, kelle keeleks on araabia keel ja kes on kõik moslemid.
Jumal andis mulle üleloomuliku armastuse nende inimeste vastu.
Inimlikult ei ole nad armastusväärsed. Seal on väga vähe meeldivat.
Kuid selle armastuse tõttu, mis Jumal andis, oli mul au Jumala juurde
juhtida esimene Hadundua suguharu liige, kes on iialgi tunnistanud
usku Kristusesse. Ütlen seda, kuna usun, et see oli üks väga tähtis osa
Jumala ettevalmistusest. Ta plaan minu jaoks ei olnud lõplikult
teenida neid inimesi. Tema plaan minu jaoks oli olla juutide keskel.
Kuid usun, et on väga tähtis - ükskõik kui väga me ka ei hooliks
Iisraelist ja juudi rahvast - mõista, et Jumal armastab iga rahvast.
Jumal armastab kõiki inimesi. Tegelikult, andke mulle andeks, aga
üks asi, mis veenab mind, et juut on tõesti uuesti sündinud, on see,
kui tal on armastus teiste rahvaste vastu. Usun, et Jumal treenis mind.
Pärast kolme aastat viidi mind üle tolleaegsesse Palestiinasse.
Sattusin väga väiksesse meditsiinilisse baasi, väiksesse külla,
mida sel ajal kutsuti Kiryat Motzkin'iks. Praegu on see osa Haifast.
Sudaanis olin kuulnud ühelt kristlaselt, et kui sa tõesti tahad
õnnistust, siis Ramallah's on üks väike lastekodu.
Ramallah oli sel ajal väike kristlik küla - nime poolest kristlik,
mitte evangeelne -, mida juhib üks Taani naine.
Kui tõesti tahad õnnistatud saada, siis peaksid sinna minema.
Sel ajal käisid sajad sõdurid erinevatest vägedest käisid seal:
ameerikalsed, britid, austraallased, uus-meremaalased - käisid selles
väikses kodus, kus ühel naisel, kelle nimi oli Lydia Christiansen,
oli 8 isata tüdrukuga perekond. Kui sõdurid sisse tulid,
andis Lydia neile tooli ja ütles: "Põlvita!" ja nad hakkasid palvetama.
Väikesed tüdrukud hakkasid palvetama ja Jumala Vaim langes pea eranditult.
Mõtlesin, et vajan ka seda. Pärast 3 aastat kõrbes vajasin värskendust.
Läksin siis oma kodust Kiryat Motzkin'ist Ramallah'sse ja mind nii
nii liigutas see rahu. Teate, sõjaväeelu ei ole rahulik elu,
isegi siis, kui sa pole lahingus. Selles kodus oli selline rahu täis
atmosfäär - nagu oleks ühest keskkonnast teise astunud.
Ümberringi oli seal väga vähe rahu, kuna Araabia küla ei ole rahulik koht.
Kui tagasi Kiryat Motzkin'isse jõudsin, oli mul küllalt aega, kuna
vastutasin Basuto sõdurite meeskonna eest, hankides neile ravimeid.
See ei olnud väga nõudlik töö.
Seega kõndisin edasi-tagasi ravimilao keskel, palvetasin ja ülistasin.
Ja pea iga kord rääkisin ka keeltes. Selleks ajaks olin juba
õppinud, et ma ei pea alati tõlgitsema. Küsisin Jumalalt, kas pean
alati tõlgitsuse vastu võtma, ja Ta ütles, et ei pea, võin ise valida.
Sest kas usute või mitte, tõlkisin varem kõike, mida keeltes rääkisin.
Nii et, kõndisin üles-alla ja Jumala Vaim tuli mu peale ja rääkisin väga
võimsalt keeltes ja teadsin, et sain ka tõlgitsuse, mis ei olnud väga pikk.
Kuid see oli Jumal rääkimas isiklikult mulle ja tol ajal rääkis Ta
King James'i versioonis, mis on, nagu teate, inglise keele allikaks.
Keel on kõvasti alla käinud selle ajaga võrreldes. Mõned eelised on ka
selles - seal on vahe "sina" ainsuse ja "teie" mitmuse vahel.
Kaasaaegses inglise keeles seda ei näe (ing "you" - nii "sina" kui "teie").
Jumal ütles mulle niimoodi, mäletan iga sõna: "Olen kutsunud sind
Pühakirja õpetajaks - tões, usus ja armastuses, mis on Jeesuses
Kristuses, paljudele." Olin sel hetkel veel kapral, elektrooniline meedia
jms ei olnud veel arenenud. Kuid alates sellest ajast - 49 aastat -
on Jumal täitnud oma Sõna. Ma ei taha uhkustada, kuid anda Jumalale au.
Õpetan regulaarselt miljoneid inimesi - iga päev, kuna mu raadioprogramm
on peale inglise keele veel kümnes keeles - viies erinevas hiina keeles,
vene, hispaania, araabia, mongoolia ja tonga keeles.
See on kestnud 6-8 aastat -Hiinasse hiina keeles, Venemaale vene keeles.
Ja sõna otseses mõttes, miljonid inimesed kuulavad seda õpetust.
Ütlen seda lihtsalt selleks, et näidata Jumala ustavust.
Ta ütles, paljudele. Mul ei olnud kõige vähematki aimu, mida "palju"
võib tähendada. Natuke aega hiljem, kõndisin edasi-tagasi seal baasis ja
Jumala Vaim tuli mu peale. Arvasin, et pean selle taani naise eest paluma.
Seal ta on - ta on väsinud, üle- töötanud, tal on väga vähe abi -
tal on rahaline koorem, kuidas hoolitseda nende laste eest ja
ilmselgelt väga vähe raha. Seega arvasin, et mu kohustus on
palvetada tema eest. Ja kui palvetasin ta eest, andis Issand jällegi
keeltesõnumi ja tõlgitsuse. Ja see oli uskumatu - Issand ütles:
olen teid kokku liitnud ühe ikke alla ja samade rakmete alla,
õnnistuse sõnum ja väe käsi." Mõtlesin, et mida see küll tähendab.
Kindlasti tähendab see, et Issand tahab, et me koos töötaksime.
Keegi poleks suutnud tulla millegi ebatõenäosema peale, kuna
mina olin poissmees, ainus laps peres, õdesid-vendi ei olnud.
Tüdrukud olid minu jaoks saladuslik, tundmatu nähtus. Ja kuidas võiks
Jumal saata mind majja, kus elavad vallaline naine ja 8 tüdrukut?
Kuid siiski, olen aeg-ajalt väga julge, nii et järgmine kord, kui
Ramallah'sse läksin, ütlesin Lydiale: "Arvan, et Jumal tahab, et
töötaksime koos." Ta vastus oli väga tüüpiline. Ta ütles, et
Jumal peab selles suhtes mõlema poolega tegelema.
Kuid minust sai selle kodu regulaarne külaline, kuna armee viis mind
üle Jeruusalemma. Tahan, et panete seda tähele, seal ma lõpetasingi
oma armee teenistuse. Paljud teist teavad Jeruusalemma ja Õlimäge?
See suur haigla seal, mis on nüüd luteri haigla, Augusta Victoria hoone.
See oli sõjaväe haigla sõja ajal ja mind määrati sinna teenima.
Seal ma lõpetasingi oma sõjaväe teenistuse, seal sain vabastuse.
Mõelge, kui ustav Jumal on. Mul polnud kontrolli oma saatuse üle,
armee oleks võinud mind kuhu tahes saata. Kuid nad saatsid mind
täpselt sinna, kuhu Jumal mind saata tahtis. Ma ei hakka üksikasjadesse
laskuma, kuid lugu lõppes sellega, et abiellusin selle naisega.
Ja abiellusin temaga, sest armastasin teda ja tema armastas mind ja
olime täielikult ühel nõul Iisraeli ja juudi rahva saatuse suhtes.
Ta oli taanlane, nagu mainisin, ja taanlased on enamuse oma ajaloost
olnud Iisraeli toetajad. Kuid hiljem, mu naine näitab mulle,
et peaksin näitama teile üht raamatut, enamik teist arvatavasti teab seda,
selle nimi on "Kohtumine Jeruusalemmas"-lugu sellest, kuidas
Lydia läks Jeruusalemma ja alustas sellega, et võttis ühe sureva
juudi lapse - sellest sai alguse lastekodu. Kui sa pole seda lugenud -
siis, võin öelda, ei ole kohanud kedagi, kes ei oleks olnud liigutatud
sellest raamatust. Oleme selle andnud ka umbes sajale juudile,
see on väga selge tunnistus Jeesusest. Kuid mitte kunagi ei ole
ükski juut selle peale pahandanud. Paljud on sellest vaimustunud.
Mis ma öelda tahtsingi.. igal juhul, abiellusime - see oli põhiline.
Seal ma siis olin - seal oli 8 tüdrukut - tol ajal vanuses 3-16.
6 neist olid juudid, 1 oli Palestiina araablane, 1 inglane.
Tahan teile rõhutada, et kui Jumal midagi alustab, siis see toimib.
Ja ainukesed asjad, mis töötavad, on need, mille Jumal alustab.
Ja on palju asju, mida olen teinud, ja mida Jumal ei alustanud, ja
mis ei toiminud. Kuid täna räägin asjadest, mida Jumal on teinud.
Täna, pea 50 aastat hiljem, sel perekonnal, mille pea mina nüüd olen,
sest Lydia läks Issanda juurde 1975. a, on praegu üle 120 liikme.
Nad on laiali 3 mandril - Inglismaal, Kanadas, USAs ja Austraalias ja
mul on u 35 lapselast ja üle 40 lapselapselapse ja 1 lapselapselapselaps.
Ja nad on väga lähedane perekond, lähedasem kui paljud
loomulikud perekonnad. See on Jumala suveräänne arm.
Kuid see on ka tunnistus Lydia iseloomust, et ta külvas sellist
peretunnet nendesse tüdrukutesse. Vahel kutsuvad inimesed neid orbudeks,
ja nad solvuvad selle peale. Nad ütlevad: "Meie küll orvud ei ole,
meil on ema." Ja lõpuks ütlesid nad, et meil on isa ka.
Pean teile rääkima ühest juudi tüdrukust, ta nimi oli Rahamad -
ta muutis hiljem oma nime, et teda ära ei tuntaks.
Ta oli tüüpilise juudi välimusega - tõmmu, oliivivärvi nahaga.
Kuid see väike inglise tüdruk oli väga hele, kuldsed juuksed ja
sinised silmad. Ja üks araablane külas küsis, et kuidas sina oled
nii tõmmu ja su õde on nii hele. Rahamad ei kõhelnud, ta ütles:
"Mu isa on tõmmu ja mu ema on valge." Seal me siis olime.
Sel ajal kasvas tugevasti pinge juutide ja araablaste vahel.
Meie jaoks muutus ohtlikuks elada araabia külas. II maailmasõja ajal
olid araablased olnud väga lahked ja armsad juudi tüdrukute vastu.
Ja mõned oleksid seda endiselt olnud, kuid mõned teised oleksid
tõenäoliselt võinud neile halba teha. Nii et pidime kolima Jeruusalemma.
Seadsime end sisse majja, mis on praegu Hebroni tee 90 aadressil,
kui tahate selle kunagi üles otsida, sel ajal ei olnud see Hebroni tee,
ja maja nr ei olnud 90 ka.
Siis tuli 29. november 1947, teate kindlasti, mis siis juhtus.
Jeruusalemmas on 29. novembri tänav. Mis siis juhtus?
ÜRO hääletas ja otsustati jaotada Palestiina ja anda juutidele oma riik.
Nad ei teadnud, mida see sellel maal tähendab. Kuid pärast seda
ei usaldanud juudid ja araablased enam üksteist.
Sinnamaani olid nad enam-vähem rahulikult omavahel elanud.
Seega Jeruusalemmas olid mõned piirkonnad, mis olid täiesti araabia omad
ja mõned täiesti juudialad, need ei muutunud. Kuid oli ka sega-alasid,
kus juudid ja araablased segamini elasid. Ilma, et keegi midagi oleks
öelnud, mõõtis iga grupp teise üle ja otsustas, kumb on tugevam ja
nõrgem grupp kolis minema. Nad ei võtnud palju asju ega mööblit kaasa,
kuna kolivad inimesed muutusid snaiperite sihtmärgiks,
sel ajal olid Jeruusalemmas majade katustel snaiperid,
kes tulistasid kõige pihta - kasside, paberitüki või inimese pihta.
Meie elasime sega-piirkonnas, tol ajal nimega Ülem-Baka.
Mõtlesime Lydiaga - oleme kristlased, oleme nii araablased kui juudid,
see võitlus ei ole meie jaoks. Nii et meie jääme siia.
Elasime maja kahel ülemisel korrusel, alumine korrus oli ühe juudi ärimehe
kontor, kel oli moslemist araabia kontoripoiss. Juudi ärimees lahkus
märkamatult, me ei näinud teda enam. Moslemist araabia poiss jäi sinna
ja hoolitses alumise korruse eest. Ühel õhtul läks üks meie tütardest
klaveritundi, ainult paar maja edasi. Oli umbes päikeseloojangu aeg.
Tagasiteel nägi ta veoautotäit Araabia Leegioni sõdureid täpselt
meie maja ees ja nad rääkisid selle kontoripoisiga. Araabia Leegion
oli arvatavasti kõige efektiivsem Araabia sõjaline jõud Lähis-Idas,
keda treenisid ja juhtisid britid. Ja teoreetiliselt olid nad osa
kaitsejõududest Jeruusalemmas. Kuid juutide jaoks ei olnud seal
mingit kaitset. Ma ei taha tunduda erapoolik, see lihtsalt oli nii.
Niipea kui mu väike tütar nägi neid sõdureid kontoripoisiga rääkimas,
teadis ta kohe, et midagi on valesti. Nii et selle asemel, et minna sisse
eest, läks ta maja taha, küljetrepist üles teisele korrusele.
Kummardus maha ja ronis rõdu peale välja, mis on veel tänagi seal ja
kuulas pealt, mida nad räägivad. Ta valdas vabalt araabia keelt ja
nad uurisid, palju inimesi majas elab, millised inimesed nad on.
Kontoripoiss rääkis, et enamus naised ja enamus juudid ja andis neile
tüdrukute vanused. Ja sõdurid ütlesid:"Me tuleme tagasi.
Mis oleks parim aeg?" Kontoripoiss ütles, et kui tulete keskööl,
siis ei liigu siin keegi." Me tütar teadis väga hästi, mida plaaniti.
Huvitav oli aga see, et meil oli parasjagu palvekoosolek ja
seal oli üks Briti politsei konstaabel, kes soovis Püha Vaimuga ristimist.
Just umbes sel ajal sai mu naine Lydia keeltesõnumi ja mina tõlgitsuse.
See algas nii: "Olen vabastanud sind linnupüüdja paelust."
Olin andmas seda tõlgitsust, me tütar tormas tuppa, nägi välja
nagu oleks tonti näinud, ja ta rääkis meile, mis oli juhtunud.
Tundsime küllalt hästi Jeruusalemma ja Lähis-Ida ja mõistsime, et
see ei ole mingi tühine oht. Kõigepealt läks Briti konstaabel välja
ja ütles, et helistab politsei pea- korterisse ja uurib, mida teha.
Talle anti teada, et võib-olla tuleb kesköö ajal sinna patrull,
kus oleks üks briti, üks juudi ja üks araabia konstaabel.
Araablane ei läheks iialgi teiste araablaste vastu, ja üks britt ja
üks juut ei oleks just palju terve veoautotäie Araaba leegionäride vastu.
Seega teadsime, et ei ole midagi teha - peame minema.
See juhtus kl 19, Lydia tegi natuke süüa, mida keegi väga rõõmsalt
ei söönud. Ütlesime tüdrukutele, et pange igaüks kokku väike punt asju,
mida vajate kõige enam ja mida jaksaksite käes kanda.
Väga huvitav oli see, et nad kõik panid esimesena kompsu oma Piibli.
Kl 21 hiilisime väga vaikselt välja täiesti pimedatele Jeruusalemma
mahajäetud tänavatele. Keegi ei läinud pärast pimedat enam välja -
snaiperid olid väljas, ei võinud kunagi teada, mis võib juhtuda.
Võtsin kõige väiksema tüdruku, inglise tüdruku, sülle ja läksin ees ja
tüdrukud tulid mulle vanuse järje- korras järele ja Lydia tuli nende
järel ja sulges väga vaikselt enda järelt ukse. See oli viimane kord,
kui me pere kunagi seda maja nägi. Me ei teadnud, kuhu minna, kuid
keset Jeruusalemma oli Briti kindlustatud tsoon, mida ümbritses
selle lae kõrgune, okastraadiga kaetud müür. Kedagi ei lastud sinna
ilma eriloata, kuid tundsime, et see oli ainus koht, kuhu saime minna.
Konstaabel ütles, et võib meiega kaasa tulla ja tema saab sinna sisse.
Tema läks sisse ja seisime u 40 min peasissekäigu ees ja mäletan, et
see Briti sõdur, kes istus seal valvuriputkas, oli väga viisakas.
Ta tõusis püsti ja andis Lydiale oma istme, et ta saaks istuda.
Politseinik läks ohvitseri juurde ja rääkis selle loo ja küsis,
kas me võime sisse tulla. Tüki aja pärast ütles ohvitser: "Hästi,
laske nad sisse." Teade meile oli, et võite sisse tulla.
Selleks ajaks oli kell 23 õhtul. Teadsime, et selles kindlustatud tsoonis
oli Ameerika "Assembly of God" misjonimaja, tundsime neid misjonäre.
Umbes 23.15 ilmusime me välja, ütlesime, et siin me oleme,
kas saate meid vastu võtta. Nad olid imetoredad. Nad ütlesid, et
nad panevad madratsid maha. Nii et seal me olime, magasime.
Järgmisel päeval, umbes keskpäeval, kutsus misjonimaja juhtis meid Lydiaga
kõrvale: "Saime sõnumi moslemitelt, et kui hoiame juudi tüdrukud
oma majas, siis põletavad nad hoone maha. Meil on rase naine siin ja
teised naised ning me ei saa riskida." Ta ütles: "Teie ja õde Prince
on teretulnud siia jääma, kuid tüdrukud peavad lahkuma."
Ütlesime, et oleme üks perekond, kuhu meie läheme, lähevad ka nemad ja
vastupidi. 24 h hiljem olime jälle Jeruusalemma tänavatel,
sel korral sattusime Briti misjoni- majja, millest oli saanud
"ei-kellegi-maa", väravate lähedal. Nad võtsid meid vastu, olid kenad
ja külalislahked. Seal veetsime 1947. a jõulud. Igal pool ümberringi aga
inimesed sõdisid. Ei olnud suuri lahinguid, kuid tulistati üksteise pihta.
Nii et me ei kõndinud kunagi akendest mööda, alati roomasime põrandal.
Siis saime teate, et ameerika misjonärid lähevad koju ja neil oli vaja,
et keegi nende hoone eest hoolitseks. Et siis, kas tahaksime seda tööd.
See oli ainus lootus meie jaoks. Kolisime tagasi sinna majja,
misjonärid kolisid välja. Nad müüsid meile oma konservid ja nii oli meil
natuke süüa. Selleks hetkeks oli Jeruusalemma juudi osa ümber piiratud,
kuna araablased lõikasid ümberringi ära kõik konvoid, mis oleksid
pidanud Jeruusalemma toitu tooma. Briti valitsus oli araablaste poolel.
Seega nad ei arreteerinud araablasi, kuid kui nägid juute püstolitega,
siis juudid arreteeriti ja relvad võeti ära. 1948. a aprilliks oli linn
praktiliselt näljas. Nägin päriselt juudi elanikke, arste, hambaarste jt.
ümber meie maja ja korjasid rohtu, et leida midagi süüa. Inimestel
ei olnud mingit küttematerjali, nii et nad võtsid pakkekarpe ja
süütasid sellega tule rentslis, et sooja saada. Kuna ameerika misjonärid
olid jätnud oma toitu maha, oli meil piisavalt süüa.
Siis, 13. mail, u. kl 21 koputati uksele. Üks Briti ohvitser oli seal ja
ta ütles: "Tahan teile öelda, et me kolime välja. Homsest olete juutide
all, kuna nemad võtavad selle linnaosa üle." Järgmisel päeval
oli meie uksel kena väike teade noormehelt, nimega Phineas Pincas.
Seal oli kirjas, et tema vastutab selle "haggana" - selle piirkonna eest
ja kas nad võivad oma baasi üles seada meie aeda. Teadsime, et nad
teevad seda hoolimata meie vastusest, nii et olime nõus ja meil oli
nagunii hea meel, et nad seal olid. Nii et jagasime oma aeda sellest
ajast peale "haggana'ga". 14. mail algas sõda, mida kutsutakse
iseseisvussõjaks. Selleks ajaks oli kogu maal vähem kui 600 tuh juuti
ja neid ümbritsesid Araabia riigid, kus kokku 40 milj inimest.
Enamikel neist olid kaasaaegse tehnikaga sõjaväed. Olen britt ja usun,
et britid kalkuleerisid, et juudid lihtsalt ei suuda vastu panna, ja
me parem oleme araablaste poolel. Pean ütlema, et olin tunnistajaks imele -
usun, et millelegi sama imeväärsele nagu lahingud Vanas Testamendis.
Te teate, mis juhtus. 600 000 juuti võitis 40 milj araablast, 6 armeed.
Lydia oli kogenud palju varasemaid hädasid. Ta oli näinud, kuidas
juudid end kaitsesid kõigest luua varre otsa pandud noaga.
Ta ütles, et sel korral me palvetame, ja ma ei ole kellegi vastane,
kuid palvetasime konkreetselt, et Jumal halvaks araablased, kuna
teadsime, et see oli ainus lootus pääsemiseks. Tegelikult Juudi võimud
ütlesid juudi naistele, kel olid tütred: "Hoia püstol laetud - üks kuul
oma tütre ja teine enda jaoks, kuid ära lase end elusana kinni võtta."
Pärast seda, tulid need "haggana" poisid ja tüdrukud ka meie juurde -
saime nendega headeks sõpradeks - nad ütlesid: "Me ei suuda seda mõista,
me läheme ühte kohta, ja meid on palju vähem ja araablastel on parem
relvastus, kuid nad oleksid nagu halvatud olnud."
Nad kasutasid täpselt seda sama sõna, mida olime palvetanud.
Tõlge: Riina Karik