Derek Prince julistaa Jumalan sanaa ympäri maailman.
Hän on kansainvälisesti tunnettu opettaja ja kirjailija.
Kirjojen, äänitteiden ja radiolähetysten kautta
Derek haluaa tavoittaa tavoittamattomat.
Yli 50 vuoden aikana Derekin opetukset on menneet
yli 100 maahan ja yli 50 kielellä.
"Armosta Jumala on teidät pelastanut antamalla teille uskon.
Pelastus ei ole lähtöisin teistä, vaan se on Jumalan lahja.
Se ei perustu ihmisen tekoihin, jottei kukaan voisi ylpeillä.
Mekin olemme Jumalan tekoa, luotuja Kristuksen Jeesuksen
yhteyteen, toteuttamaan niitä hyviä tekoja, joita tekemään
Jumala on meidät tarkoittanut."
Valitsin tämän Raamatun kohdan, koska siitä ilmenee, että kun
opimme tuntemaan Herran Jeesuksen ja olemme uudelleen syntyneitä,
Jumala on jo valmistanut meidät toteuttamaan hyviä tekoja.
Meidän ei tarvitse suunnitella elämäämme
vaan meidän tulee kuunnella mitä Jumala on meille suunnitellut.
Toinenkin Raamatun kohta puhuu samasta asiasta, 2 Tim 1:9:
"Hän on meidät pelastanut ja kutsunut pyhällä kutsullaan,
ei meidän tekojemme perusteella vaan oman päätöksensä ja
armonsa mukaisesti, jonka Hän jo ennen aikojen alkua soi meille
antamalla meille Kristuksen Jeesuksen."
Huikea ajatus!
Jumala suunnitteli jokaisen uskovan elämän jo ikuisuudessa.
Meidän tehtävämme on selvittää mikä Jumalan suunnitelma on
ja noudattaa sitä. Mieleeni tulevat Paavalin sanat Rom 15:ssä:
En halua puhua elämästäni mistään mitä Kristus ei ole tehnyt.
Tahdon puhua vain siitä, mitä Hän on tehnyt.
Samasta aiheesta minäkin haluan tällä kertaa puhua.
Puheeni otsikko on "Miten minä tulin tuntemaan Israelin".
Se oli täysin Jumalan teko.
Olin tyypillinen ei-juutalainen intellektuelli.
Aloitan kertomukseni ajasta, jolloin opetin filosofiaa
Cambridgen yliopistossa. Olin opiskellut pääaineinani
latinaa ja kreikkaa, klassisia kieliä.
En tiennyt yhtään mitään Israelista, juutalaisista enkä Lähi-idästä.
Olin korkeasti koulutettu tietyllä alalla,
mutta muista aloista en tiennyt mitään.
Kun 2. maailmansota alkoi,
jos uskotte, että niin kauan sitten oli ihmisiä.
Minut kutsuttiin brittiarmeijaan, mutta minulla oli yksi ongelma:
mitä lukemista ottaisin mukaani?
Elämäni oli kirjojen lukemista sekä jotain muuta, mistä en puhu -
jotain mikä ei liittynyt lainkaan kirjoihin.
Mietin asiaa ja sanoin itselleni: olen muka filosofian lehtori,
mutta on eräs kirja, jota luetaan laajalti ja jolla on
vaikutusta lukijoihinsa enemmän kuin millään muulla kirjalla ja
tunnen sitä vain vähän.
Arvaatteko mitä kirjaa ajattelin? Raamattua. Se on kiistämätön tosi.
Epäilemättä Raamattu on eniten luettu ja
vaikutusvaltaisin kirja ihmiskunnan historiassa.
Oli siis filosofin velvollisuus tutkia Raamattua.
Kun menin armeijaan, ostin hienon mustakantisen Raamatun,
kuningas Jaakon käännöksen ja otin sen mukaani. Aloin lukea sitä.
Mietin miten sitä pitäisi lukea.
Ajattelin, että samalla tavalla kuin muitakin kirjoja,
onhan se kirja siinä missä muutkin.
Aloita alusta ja kahlaa loppuun asti.
Ensimmäisenä armeijailtana, 12.9. 1940,
parakkikämpässä 25, jossa meitä alokkaita oli 25,
istuin punkalle, avasin Raamatun ja aloin lukea alusta.
En ollut tullut ajatelleeksi, että Raamatun lukeminen armeijassa
herättää huomiota.
En aavistanut reaktioita.
Sain kaikki hämilleen, itsenikin, koska kun en lukenut Raamattua,
en käyttäytynyt lainkaan kuin ihminen, joka lukee säännöllisesti Raamattua.
Minusta se oli tylsä, hämmentävä ja vastenmielinen.
Mutta päätin, että jaksan lukea loppuun kirjan kuin kirjan.
Luen sen läpi kannesta kanteen.
Yhdeksän palveluskuukauden jälkeen olin päässyt Jobin kirjan puoliväliin.
Kun nyt vertaan suoritustani joihinkin tunnustaviin kristittyihin,
olin suoriutunut Raamatun luvustani hyvin.
Sitten tapahtui jotain mullistavaa.
Kertomatta yksityiskohtia, keskellä yötä parakissani
kohtasin jonkun, jota en ollut kohdannut ennen.
Ihmeellistä oli, että rukoilin ensi kertaa elämässäni ja
vieläpä yöllä tietämättä ketä rukoilin tai mitä rukoilla ja
yhtäkkiä olin jonkun tuntemattoman henkilön seurassa.
En nähnyt Häntä, mutta tunsin selvästi,
että olin yhteydessä Häneen.
Minusta tuntui, että yhteys ratkaisi kohtaloni.
Epätoivoisena sanoin tälle henkilölle:
"Ellet siunaa minua, en päästä sinua."
Toistin vain: "en päästä sinua".
Siinä hetkessä tunsin Hänen läsnäolonsa,
Jumalan voima tuli ylleni ja
olin Jumalan voiman alla parakissa yli tunnin.
Aamulla olin täysin eri henkilö. En ollut tehnyt lupauksia
enkä päätöksiä, mutta minussa oli tapahtunut jotain,
mikä muutti minut täysin.
Vei kuukausia ennen kuin ymmärsin kaikki muutokset,
jotka sinä yönä olivat tapahtuneet.
Kerroin tästä kohtaamisesta, koska ymmärsin myöhemmin,
että olin sanonut täsmälleen samat sanat kuin Jaakob sanoi enkelille,
jonka kanssa hän paini. Se oli ratkaiseva hetki Jaakobin elämässä.
Siitä kerrotaan 1 Mos 32:ssa, johon palaan hetken kuluttua.
Jaakob oli paluumatkalla maahan, joka oli luvattu hänelle,
oltuaan sieltä poissa runsaat 14 vuotta.
Hän ei päässyt takaisin maahansa
ennen kuin hän oli kohdannut tämän miehen.
Hänen kohtalonsa, kuten minunkin, riippui tuosta kohtaamisesta.
Oli toinenkin henkilö, jonka Jaakobin piti kohdata,
hänen kaksoisveljensä Esau. Kun he viimeksi tapasivat,
Esau valmistautui tappamaan Jaakobin.
Tapaus eräänlainen historiallinen vertaus, koska on tullut aika
juutalaisten palata perintömaahansa,
mutta heidän on kohdattava kaksi henkilöä ennen kuin paluu on selvä.
Ensimmäinen on sama arvoituksellinen henkilö,
jonka Jaakob kohtasi ja kerron kohta kuka hän oli.
Toinen on Esau, veli. En aikonut puhua tästä, mutta
Jaakobin ja Esaun kohtaaminen oli dramaattinen.
Jaakob teki jotain mitä hän ei olisi tehnyt,
ellei hän olisi kohdannut sitä toista henkilöä ensin.
Jaakob nöyrtyi ja kumartui maahan saakka seitsemän kertaa
loukkaamansa veljen edessä. Jaakob ja Esau sopivat riitansa.
Uskon, että samoin on tapahduttava Jumalan kansalle Israelille.
Heidän on kohdattava tuo tuntematon muukalainen ja
sovittava Hänen kanssaan, ja sitten heidän on
sovittava loukatun veljensä kanssa.
Luen osan Jaakobin ja enkelin kohtaamisesta.
Se oli mies ja Jaakob paini hänen kanssaan koko yön.
Seuraavana aamuna Jaakob antoi paikalle nimeksi Penuel,
mikä merkitsee "Jumalan kasvot". Hän sanoi:
"Minä olen nähnyt Jumalan kasvoista kasvoihin, ja silti olen elossa."
Hänen kohtaamansa mies oli siis Jumala. Elämänsä lopulla
siunatessaan Joosefin kahta poikaa,
Jaakob viittasi tähän kohtaamiseen ja sanoi: 1 Mos 48:15:
"Israel siunasi Joosefin sanoen: - Jumala, jonka tahdon mukaisesti
minun isäni Abraham ja Iisak ovat vaeltaneet, Jumala, joka on ollut
minun paimeneni syntymästäni tähän päivään saakka,
se enkeli, joka on minut pelastanut kaikesta onnettomuudesta,
siunatkoon näitä nuorukaisia."
Jaakob siis kohtasi miehen, joka oli ihminen, Jumala ja enkeli,
Jumalan sanansaattaja ihmisille.
Koska uskon Jumalan suunnitelmaan elämässäni,
minäkin kohtasin saman miehen 4000 vuotta myöhemmin.
En epäile tuon miehen henkilöllisyyttä.
On vain yksi henkilö maailman- kaikkeudessa, joka sopii kuvaukseen:
ihminen, Jumala ja Jumalan sanansaattaja.
Hän tuli ihmiseksi Jeesus Nasaretilaisena.
Sanon teille kaikille: voitte liittyä kirkkoon, olla uskonnollisia,
osallistua uskonnollisiin menoihin ja pysyä muuttumattomana.
Mutta kun kohtaatte Jeesuksen, te muututte.
Ei kukaan, joka kohtaa Jeesuksen, pysy muuttumattomana.
Viikon päästä Jumala kastoi minut Pyhällä Hengellä samassa parakissa.
Olin niin pakana, etten tiennyt, että on mentävä kirkkoon
saadakseen Pyhän Hengen kasteen!
Jumala antoi minulle kielilläpuhumisen lahjan.
Taas olin niin "uuno", etten tiennyt,
että Hengen lahjoja piti odottaa puoli vuotta.
Samalla Jumala antoi minulle tulkitsemisen lahjan.
Aina kun puhuin kielillä, sain myös tulkinnan.
Kerta toisensa jälkeen sain samat sanat:
"Minä olen Abrahamin, Iisakin ja Jaakobin Jumala".
Ajattelin, että se on historiallisesti totta,
mutta miksi se on niin tärkeää? Mutta vähitellen
- muistakaa, että olin lähes pakana, en kovin hengellinen -
minulle valkeni, että se on tärkeää.
Hän on Abrahamin, Iisakin ja Jaakobin Jumala.
Raamatun hämmästyttävimpiä totuuksia on, että
Jumala ilmoitti tuon nimen Moosekselle.
Olen sanonut kuulijoilleni, että jos Raamattu ei ole kertaakaan
hämmästyttänyt teitä, ette ole lukeneet sitä lainkaan,
sillä se on hämmästyttävä kirja.
Kun Mooses kohtasi Herran palavassa pensaassa,
Mooses sanoi Jumalalle:
"Jos lähetät minut takaisin israelilaisten luo, kerro ainakin
nimesi, jotta voin kertoa heille, kenet olen kohdannut".
Herra vastasi: "Sinun tulee sanoa israelilaisille:
Jahve, Herra, teidän isienne Jumala,
Abrahamin, Iisakin ja Jaakobin Jumala,
on lähettänyt minut teidän luoksenne.
Se on oleva Minun nimeni ikuisesti, ja sillä nimellä
Minua kutsuttakoon sukupolvesta sukupolveen."
Minulle selvisi ihmeellinen asia: Kaikkivaltias Jumala,
maailmankaikkeuden Luoja, haluaa kutsuttavan itseään
kolmen miehen Jumalana: Abrahamin, Iisakin ja Jaakobin.
He kaikki olivat heikkoja ja erehtyviä.
Silti Jumalaa kutsuttakoon ikuisesti heidän Jumalanaan.
Jumalan tiet ovat niin erilaisia kuin meidän.
Me emme olisi koskaan ajatelleet niin. Varsinkin Jaakob.
Voin ymmärtää Abrahamin Jumalan, vielä Iisakinkin, mutta kun Hän sanoo
"Minä olen Jaakobin Jumala", se hämmästyttää. Rakkaat ystävät,
näin se on. Jumala tähdensi minulle, että minun tulee tietää tämä.
Tuskin olisin koskaan ollut avoimesti antisemitisti,
mutta en ollut juutalaisten ystävä.
Yliopistossa minulla oli kaksi juutalaista kaveria,
mutta he olivat mukautuneet maan tavoille niin,
että heidät tiesi juutalaisiksi vain heidän nimensä, Kish, perusteella.
Asenteeni oli kuin monilla intellektuelleilla:
en vainoaisi juutalaisia, antaisin heille kansalaisoikeudet,
mutta jotain outoa heissä on, koska heillä on aina ongelmia.
Ehkä monet ajattelevat noin.
Herra, pyydän anteeksi. En tiennyt, se oli lihallisuuttani.
Olin siis armeijassa, menossa oli toinen sotavuosi ja
meidän oli määrä purjehtia johonkin Britanniasta.
Sukellusvenevaaran takia meille ei koskaan kerrottu
minne olimme menossa.
Tiesimme vain, että olimme laivalla matkalla jonnekin.
Olin tutustunut ihanaan helluntailaisperheeseen,
jotka kutsuivat minut kotiinsa kun kukaan muu ei sitä tehnyt,
ja tämän perheen avulla opin lopulta tuntemaan Herran.
Kerroin heille, että tuntuu hassulta, että minne menenkin,
sana Palestiina soi mielessäni. Muistutan, että tuolloin,
aina vuoteen 1948, nykyistä Israelia ja Jordaniaa
kutsuttiin Palestiinaksi.
Sanoin, että miksihän Palestiina pyörii mielessäni koko ajan?
He sanoivat: Derek, Jumala kutsuu sinua Palestiinaan.
Nuo sanat eivät minulle auenneet.
En tiennyt mitä on "kutsuminen" enkä ymmärtänyt sitä.
Niin kävi, että yksikkömme lähetettiin Lähi-itään.
Menimme sinne pitkää kiertotietä sukellusveneiden takia,
ensin kohti Pohjois-Amerikkaa, sitten alas Atlanttia
Hyvän Toivon niemi kiertäen, Afrikan itärannikkoa myötäillen
ja lopulta Suezin kanavan kautta perille joulukuussa 1941.
Ensimmäinen kuulemamme uutinen oli,
että japanilaiset olivat pommittaneet Pearl Harboria.
Meistä se oli hyvä uutinen, sillä se merkitsi
että amerikkalaiset olisivat puolellamme.
Seuraavat kolme vuotta palvelin Pohjois-Afrikan autiomaassa.
Olo autiomaassa on kovaa koulua.
Ymmärrän hyvin miksi Jumala vei -
israelilaiset autiomaan kautta luvattuun maahan.
Monilla, ainakin minulla, oli epärealistisia odotuksia,
haluja ja hullutuksia, mutta autiomaa riisuu kaiken tarpeettoman.
Ei siellä juuri mitään olekaan.
Ainoat mitä tarvitsimme, olivat vesi, muona, suoja ja kuljetus.
Olin jo tuolloin vakuuttunut ja luja Raamattuun uskova.
Erämaassa ei ollut mitään hengellistä toimintaa.
En tavannut yhtäkään sotilaspappia,
joka olisi tuntenut Herran, valitettavasti.
Vaikka minun nähtiin lukevan Raamattua päivittäin,
yksikään pastori ei tullut tarjoamaan apua.
Olin autiomaassa Raamattuni varassa kolme vuotta
ilman yhteyttä kristittyihin paitsi yksi erikoinen tilanne.
Yhdeksään kuukauteen en ollut nähnyt päällystettyä tietä
enkä järveä tai merta, mutta sitten pääsin viikon lomalle Jerusalemiin.
Tuntui kuin olisi päässyt helvetistä taivaaseen yhdellä matkalla.
Muistan kun näin vettä ja lehtipuita. Olin haltioitunut riemusta.
Kun pääsin Jerusalemiin, mieleen tuli psalmi 102,
jonka sanat ovat niin koskettavia.
Psalmissa luvataan jälleenrakentaa Siion.
Jae 15 kertoo Jerusalemista näin:
"Sinun palvelijasi rakastavat sen kiviä, he surevat kaupunkinsa pölyä."
Maisemaa todella hallitsivat kivet ja pöly -
ja molempia oli yllin kyllin.
Tapasin varttuneen kristityn, Jerusalemissa asuvan rouvan,
joka kertoi minulla monia asioita, ja hän sanoi minulle:
"Derek, sinä et valitse Jerusalemia, Jerusalem valitsee sinut".
Samassa ymmärsin, että Jerusalem oli valloittanut minut.
Sitä en ole epäillyt sitten vuoden 1942.
Autiomaassa sain ihotaudin, jota lääkärit eivät saaneet parannettua
ja olin tasan vuoden sotilassairaalassa Egyptissä.
Sotilassairaala ei ole paikka missa haluaisi olla.
Pääsin sairaalasta vasta kun Jumala oli opettanut minulle
taivaallisen parantamisen saloja.
Makasin sängyssä ja toistin päivittäin:
"tiedän, että jos minulla olisi uskoa, Jumala parantaisi minut".
Tähän aina lisäsin: "mutta minulla ei ole uskoa".
Aina kun sanoin sen, olin John Bunyanin sanoin "epätoivon kuilussa".
Mutta pimeydessä loisti kirkas valo,
Rom 10:17: "Usko syntyy kuulemisesta,
mutta kuulemisen synnyttää Jumalan Sana."
Tarrauduin kahteen sanaan: "usko syntyy".
Evästän teitä kaikkia näillä sanoilla.
Ellei sinulla ole uskoa, voit saada sen,
sillä usko syntyy Jumalan Sanan kuulemisesta.
Päätin lukea Raamatun läpi vielä kerran ja
varustauduin sinisellä kynällä,
jota ei ole yleensä käytetä tähän tarkoitukseen,
alleviivatakseni kaikki ne kohdat, joissa puhutaan parantamisesta,
terveydestä, fyysisestä voimasta ja pitkästä iästä.
Lopetettuani minulla oli sininen Raamattu.
Tulin vakuuttuneeksi siitä, että Jumala halusi parantaa.
Eräs kohta erityisesti päästi minut sairaalasta.
Se oli San 4:20-22:
"Poikani, (tunsin, että Jumala puhui minulle) kuuntele tarkkaan
mitä sinulle sanon, pidä korvasi auki!
Älä päästä mielestäsi Minun sanojani,
pidä ne visusti sydämessäsi, sillä ne ovat löytäjälleen elämä,
lääke koko hänen ruumiillensa."
Kun luin nuo viimeisimmät sanat, -
totesin, ettei filosofikaan voi ymmärtää niitä väärin.
Päätin, että Jumalan Sana on minun lääkkeeni.
Olin lääkintäapulainen, joten tiesin miten lääkettä otetaan.
Päätin ottaa sitä kolmesti päivässä aterian jälkeen.
Tein niin 3-4 kuukauden ajan. Minut siirrettiin Afrikan
kaikkein epäterveellisimpään ilmastoon Sudaniin.
Siinä ilmastossa ilman muita lääkkeitä,
Jumalan Sana paransi minut täysin ja pysyvästi.
Jumala pani minut kouluun.
Sudanissa jouduin villiin ja asumattomaan paikkaan, jota
kutsutaan Punaisen meren kukkuloiksi, pieneen sotasairaalaan.
Jouduin heti tekemisiin sudanilaisten kanssa,
jotka puhuvat arabiaa ja ovat kaikki muslimeja.
Jumala pani minuun yliluonnollisen rakkauden noita ihmisiä kohtaan.
Luonteeltaan he eivät ole rakastettavia.
He eivät olleet puoleensavetäviä. Jumalan antamalla rakkaudella
johdatin uskoon ensimmäisen hadunda-heimon jäsenen.
Heimo ei ollut koskaan tunnustanut uskoa Jeesukseen.
Mainitsen tämän siksi, että uskon tapauksen olleen tärkeän osan
Jumalan minulle valmistamaa tietä.
Hän ei halunnut minun alkavan julistaa noille ihmisille.
Hänen suunnitelmissaan oli heittää minut juutalaisten joukkoon.
Kannammepa huolta Israelista ja juutalaisista miten paljon tahansa,
Jumala rakastaa kaikkia kansoja. Jumala rakastaa kaikkia ihmisiä.
Anteeksi että sanon tämän, mutta mielestäni juutalainen on
uudesti syntynyt varmasti vasta, kun hän rakastaa muita kansoja.
Kolmen vuoden kuluttua minut siirrettiin Palestiinaan.
Päädyin pienelle lääkevarikolle Kiriat Motzkinin pikku kylään,
nykyisin osa pohjois-Haifaa.
Sudanissa olin kuullut eräältä toiselta kristityltä,
että jos haluat siunauksen, Ramallahissa, joka oli kristitty kylä
ja siellä oli pieni kristittyjen ei-evankelinen ryhmä,
jota johti tanskalainen nainen.
Jos todella haluat siunauksen, mene sinne.
Kiitos seurastasi.
Toivomme, että Herra on puhunut tämän opetuksen kautta.
Mikäli haluat tilata tämän päiväisen opetuksen, ota yhteyttä
Yhteystietomme näkyvät ruudulla.
Liity seuraamme seuraavallakin kerralla.
Suomennos: Kai Mäkelä