Ödmjukhet genom fasta Del 2
Detta är på sätt och vis väldigt intressant -
eftersom Israel, det judiska folket, aldrig fastade -
och omvände sig medan de var en fri, oberoende nation.
Men då de togs i fångenskap - då Haman ville förgöra hela judafolket -
omvände sig hela det judiska folket för första gången och fastade.
Jag tro att detta kanske är tillämpbart även på oss här.
Vi är fortfarande fria och oberoende i viss utsträckning.
Ska vi använda den friheten på rätt sätt -
eller vänta tills den tas ifrån oss?
Och först då göra vad judarna i Susan gjorde?
Då ödmjukade de sig. De hade lärt sig vad Guds stav kunde göra.
De hade varit under Guds disciplin.
Jag ber, kära bröder och systrar, att vi inte ska behöva gå den vägen -
för det kan lätt hända. Vi kan lätt förlora vår självständighet och frihet.
Då sörjer vi över att vi inte använde den bättre.
Ett dekret hade utfärdats att alla judar skulle utrotas.
Mordokaj, som var Esters kusin, hade fått Ester att bli drottning.
Men ingen kände till att hon var judinna.
Så Mordokaj sände ett budskap till Ester i kungens palats.
Ester 4:13 "Mordokaj [sade] att man skulle ge Ester detta svar: -
'Tro inte att du ensam av alla judar ska slippa undan -
därför att du är i kungens hus. För om du tiger denna gång, -
ska judarna få hjälp och befrielse från annat håll, -
men du och din fars hus kommer att förgöras.
Vem vet om du inte har nått kunglig värdighet just för en tid som denna?'
Då sände Ester detta svar till Mordokaj: -
'Gå och samla alla judar som finns i Susan och håll fasta för mig.
Ni ska inte äta eller dricka något under tre dygn, varken dag eller natt.
Det är 72 timmar. Jag och mina tjänarinnor ska också fasta -
på samma sätt. Därefter skall jag gå in till kungen, även om det är mot lagen.
Ska jag gå förlorad, så må jag gå förlorad.'" Det är överlåtelse.
Det handlar inte om ifall jag överlever eller dör.
Frågan är om jag gör min plikt.
"Och Mordokaj gick i väg och gjorde allt som Ester hade befallt honom."
Sedan läser vi om hur Ester tog på sig sina kungliga kläder -
och gick in till kungen på den inre borggården.
Lagen sade att vem som helst som gjorde det utan att vara inbjuden -
skulle dödas - om inte kungen sträckte ut sin guldspira.
Jag har alltid gillat detta: hon fastade och bad -
men då hon gick in till kungen satte hon på sig sina kungliga kläder.
Det fanns en lag att ingen fick komma in i kungens närvaro fastande.
Jag tror att församlingen måste komma till att efter att vi har fastat -
tar vi på oss våra kungliga kläder. Vi beter oss som en drottning.
Jag har en liten predikoserie som heter: "Ester - drottningen Gud söker."
Jag har varit så imponerad av Ester.
Hon förändrade sitt folks historia. Hon och judarna som fastade.
Du förstår, vill man förändra historiens gång -
är det effektivaste redskapet fasta och bön eftersom det är självödmjukande.
Vi försvinner ur sikte och låter Gud göra Sin sak.
Sedan är det Esra och de återvändande från exilen.
I Esra 8:21-23.
Esra hade fått i uppdrag av Persiens kung -
att leda en klunga judiska landsflyktiga som återvände -
från Babylon till Jerusalem.
Det var en lång resa mitt bland mycket oregerliga, vilda stammar.
Det var en farlig resa och Esra hade inte bara fruarna och barnen -
utan också alla de dyrbara kärlen från templet.
Hans fråga var: "Hur ska vi bli beskyddade?"
Han sade: "Jag kunde ha bett kungen om eskort av soldater och ryttare -
men sade till kungen att vår Gud tar hand om dem som tjänar Honom."
Det är problemet med vittnesbörd. Sedan måste man leva upp till dem.
Det är en orsak till att vittna. Detta är vad som hände: -
Esra 8:21 "Vid floden Ahava lät jag utlysa en fasta, för att vi skulle -
ödmjuka oss inför vår Gud och be honom om en lyckosam resa för oss, -
våra kvinnor och barn och alla våra ägodelar.
Ty jag skämdes för att be kungen om soldater och ryttare till vårt beskydd -
mot fiender på vägen. Vi hade ju sagt till kungen: -
'Vår Guds hand är över alla dem som söker honom, så att det går dem väl, -
men hans makt och hans vrede är emot alla som överger honom.'
Därför fastade vi och sökte hjälp av vår Gud, och han bönhörde oss."
De kom igenom säkert utan att förlora varken personer eller saker.
Alla ni välutbildade amerikaner vet vad jag ska berätta.
Men som britt gjorde jag en upptäckt. Jag upptäckte att mitt i denna -
nations historiska ursprung fanns enad kollektiv bön och fasta.
Visste du det? Jag ska läsa lite för er nu.
Jag läser ur min lilla bok om att forma historien genom bön och fasta -
"Efter att ha tagit min examen vid universitetet och undervisat -
vid King's College i Cambridge var jag nyfiken på -
hur många av pilgrimernas ledare som fått sin utbildning vid Cambridge."
De flesta vid Cambridge vet nog inget om detta.
"Tre av dem som mest förknippas med pilgrimernas berättelse -
var Richard Clyfton, John Robinson och William Brewster.
Clyfton var äldste i den ursprungliga församlingen i Scrooby i England.
Robinson var äldste i pilgrimernas församling på Leyden i Holland" -
dit de måste gå för att upprätthålla religionsfrihet.
Brewster var den äldste som faktiskt rest över med Mayflower.
Alla dessa tre män fick sin utbildning vid Cambridge."
John Robinson var den som for med pilgrimerna till Holland -
där de fann religiöst skydd och var fria att utöva sin tro -
vilket de inte då var i England.
Då de var i Leyden och planerade att resa iväg och for via Plymouth -
i England till denna kontinent - innan de lämnade Leyden -
hade hela församlingen - män, kvinnor och barn -
en kollektiv dag av bön och fasta.
Detta är slutet av Robinsons tal som det återges av Verna Hall -
i hennes bok om konstitutionens kristna historia.
Detta sade Robinson till dessa människor.
"Vi skiljs nu åt för en lång tid..."
Jag känner så mycket av känslorna de kände vid detta tillfälle.
"Vi ska nu inom kort skiljas åt -
och Herren vet om han (Robinson) kommer att se våra ansikten igen.
Men oavsett om Herren hade för- ordnat det eller inte befallde han oss -
inför Gud att inte följa honom längre än han följde Kristus; -
och att vi, om Gud skulle visa något för oss genom något av Sina andra -
redskap, skulle vara redo att ta emot det, som vi någonsin tagit emot -
någon sanning genom hans arbete för han var helt säker på att -
Herren skulle låta ännu mer sanning och ljus bryta fram ur sitt heliga Ord."
Jag gillar den attityden! Vi vet inte allting. Det finns mer att veta.
Så hade de en dag av allvarlig bön och fasta.
De gick ombord, avseglade och reste från Plymouth i England -
till Plymouth i Massachusetts. På många sätt var detta fröet -
ur vilket denna stora nation har växt.
Jag tror på många sätt att det är dags att ni återvänder till era rötter.
Även andra makter, ockulta makter, var i farten.
Likväl var detta huvudfåran av denna nations liv - från dess källa.
Nu går vi till Nya Testamentet.
Många säger: "Det där var sådant man gjorde i Gamla Testamentet."
Bröder och systrar, ni misstar er. Vårt exempel nummer ett på fasta -
i Nya Testamentet är vem? Jesus.
Vi läser Lukas 4:1.
Detta är början av Jesu offentliga tjänst.
"Uppfylld av den helige Ande återvände Jesus från Jordan -
och leddes av Anden omkring i öknen -
där han frestades av djävulen i fyrtio dagar.
Under de dagarna åt han ingenting, och när de var slut blev han hungrig."
Det är ibland sant att man kan fasta under en period utan att vara hungrig -
men när fastan är slut blir man hungrig.
Men detta var början av Jesu tjänst. Han gjorde inget i offentlig tjänst -
förrän han hade tillbringat fyrtio dagar och sökt Gud under bön och fasta.
Det står i Luk 4:1 "Uppfylld av den helige Ande återvände Jesus..."
Men läser man om slutet av denna period av fasta i vers 14 står det: -
"I Andens kraft återvände Jesus..."
Jag vill att du ska veta att det finns en skillnad.
Det är en sak att vara fylld med den Helige Ande och en annan sak att -
tjäna i Andens kraft. Vad överbryggar klyftan? Fasta och bön.
Jag känner många kristna som är fyllda av Anden -
men de har inte så mycket kraft -
eftersom de inte har kuvat det gamla, upproriska egot inom sig.
Det skriftenliga sättet att göra detta är genom fasta och bön.
Då Jesus undervisade och naturligtvis är Bergspredikan -
huvudtexten vi ser på - använde Han ordet "när" tre gånger.
I Matt 6:2 sade Han: "När du ger en gåva..."
Han sade inte "om" utan "när". Han tog för givet att de skulle ge.
I vers 5 sade Han: "...när ni ber..." Inte "om" ni ber utan "när".
Och i vers 16 sade Han: "När ni fastar..."
Inte "om" ni fastar - utan "när".
Han satte fasta på exakt samma nivå som goda gärningar och bön -
och utgick ifrån att alla Hans lärjungar skulle göra alla tre sakerna.
Jag beskrev tidigare skillnaden mellan en "lärjunge" och en "kyrkomedlem".
Detta är en av skiljelinjerna. Lärjungar praktiserar fasta.
Kyrkomedlemmar kanske gör det, eller kanske inte.
Sedan ser vi i Apostla- gärningarna på de principer -
som väglett församlingen i dess tidiga dagar.
Vi vänder oss till Apg 13.
Detta kallas i allmänhet för det första utsändandet av missionärer -
fast de använde inte ordet missionär. De använde ordet apostel.
Det är en absolut vändpunkt i församlingens hela historia.
Det står i vers 1: "I församlingen i Antiokia -
fanns det profeter och lärare: Barnabas, Simeon som kallades -
Niger, Lucius från Kyrene, Manaen som var fosterbror -
till landsfursten Herodes, samt Saulus. [som senare blev Paulus]
När de tjänade Herren och fastade sade den helige Ande: -
'Avskilj Barnabas och Saulus åt mig -
för den uppgift som jag har kallat dem till.'"
Så att tjäna Herren innebar för dessa ledare som var profeter och lärare -
även att fasta. Jag tror, men är osäker på om NIV-bibeln säger: -
"då de tillbad Herren." Stämmer det? Vi ser att tillbedjan innefattar fasta.
Så säg inte till mig att du är en tillbedjare om du aldrig fastar.
Det är det skriftenliga mönstret.
Så de fick uppenbarelsen om Herrens sinne: -
"Ni måste sända ut Barnabas och Saul." Då fastade de igen, märk väl.
Det fortsätter: "Då fastade de och bad och lade händerna på dem -
och skickade sedan ut dem." Så de fastade och bad två gånger.
En gång för att få veta Herrens vilja. Andra gången för att utrusta och -
bemyndiga de två som sändes ut. Vi fortsätter läsa i Apg 14:23 -
om fullbordandet av deras första missionsresa i deras åtaganden -
och hur de etablerade församlingar.
Låt mig säga att en grupp människor utan äldste inte är någon församling.
Det är äldste som gör en församling, om de är rätta äldste.
Så det står i vers 23: "I varje församling -
utsåg de äldste åt dem och efter bön och fasta -
överlämnade de dem åt Herren som de hade kommit till tro på."
De två viktiga, avgörande dragen i församlingens utveckling -
utsändning av apostlar eller missionärer och tillsättande av äldste -
eller ledare i den lokala kyrkan gjordes båda med bön och fasta.
De är grundläggande för församlingens liv.
Låt mig för en stund gå över till Joel 2.
Jag vill nu se på det profetiska inslaget i bön och fasta.
Det är ett mycket långt kapitel och jag kan inte läsa allt.
Jag hoppas att några av er känner er föranledda att läsa det själva.
Det är en tid av enorm kris.
Jag vet inte exakt vilken tid det refererar till.
Kanske någon annan vet men det är i alla fall en tid då nationens öde -
står på spel. Detta är den profetiska maningen -
i Joel 2:15. "Blås i horn på Sion".
Det är shofaren, den allvarligaste upp- maningen till Guds folk att lystra till.
"...pålys en helig fasta, lys ut en helig sammankomst."
Det är en tidpunkt då man inte gör något annat än att söka Herren.
"Samla folket, helga församlingen, kalla samman de äldste, -
samla de små barnen, också dem som diar vid bröstet.
Må brudgummen komma ut ur sin kammare och bruden ut ur sitt gemak.
Så detta är hela församlingen precis som det var med pilgrimerna i Leyden.
Hela samhället var inblandat, eller kommer att vara inblandat.
"Må prästerna, Herrens tjänare, gråta mellan förhuset och altaret -
och säga: 'Herre, skona ditt folk och låt inte din arvedel hånas -
och bli till en nidvisa bland hednafolken.
Varför skulle man få säga bland folken: Var är nu deras Gud?"
Detta är en tid av nationell kris.
Guds budskap till sitt folk är att avskilja en fasta.
Analyserar man Herrens instruktioner -
så börjar de med ledarskapet: de äldste, prästerna och pastorerna.
Jag tror att det är så det måste vara. Ledarskapet måste ta första steget.
Vi läser inte resten av kapitlet förrän vers 25: -
"Och det ska ske därefter..." Efter vad?
Efter fastan, det stämmer. "...att jag ska utgjuta min Ande över allt kött.
Era söner och era döttrar ska profetera..." Vi behöver inte gå längre.
Vad orsakar att vårregnet börjar falla? Fasta.
Kollektiv församlingsfasta. Jag tror inte att Gud har förändrats.
Gör församlingen i Amerika detta i samma anda får de samma resultat.
Jag tror att det är möjligt för denna ogudaktiga nation -
kan skakas i grunden av Guds kraft.
Jag säger inte att det kommer att hända. Det beror nog på vad vi gör.
Men jag tror att det kan hända om vi gör det rätta. Amen.
Jag har bara en sak till att poängtera.
Hur många av er vet vad det står i 2 Krön 7:14?
Om "mitt folk, som är uppkallat efter mitt namn, -
ödmjukar sig och ber och söker mitt ansikte och omvänder sig från sina -
onda vägar, då vill jag höra det från himlen -
och förlåta deras synd och skaffa läkedom åt deras land."
Jag började predika detta redan innan IFA kom till 1965.
Men nyligen talade Herren till mig, tror jag, detta är subjektivt -
och du har rätt att ifrågasätta det. Herren sade till mig: -
"Det du har predikat är helt korrekt men mitt folk har aldrig tagit -
det första steget. Och tar de inte det första steget fungerar inte de andra."
Vad är det första steget? "Om mitt folk omvänder sig". ("ödmjukar" eng.)
Jag tror inte att församlingen i Amerika kollektivt har ödmjukat sig.
Jag tror att många av oss inte har ödmjukat oss.
Man kan göra allt det andra men det kommer inte att fungera.
Fasta gör en inte nödvändigtvis ödmjuk.
Fariseerna som fastade två gånger i veckan var väldigt stolta över det.
Så fasta ger dig ingen meritmedalj som du kan bära runt på.
Du måste ödmjuka dig. Vi måste ödmjuka oss själva.
Då jag funderade på detta kände jag att Herren visade mig -
ett mycket enkelt, praktiskt sätt för oss att ödmjuka oss -
som jag tror absolut måste fungera.
Vet du vad det är? Bekänna våra synder. Det står i 1 Joh 1:9: -
"Om vi bekänner våra synder, är han trofast och rättfärdig -
så att han förlåter oss våra synder och renar oss från all orättfärdighet."
Men Gud har inte åtagit sig att göra det om vi inte bekänner.
Jag finner inget ställe i Skriften där Gud åtar sig att förlåta synder -
som vi inte bekänner. "Om vi be- känner våra synder är han trofast..."
Bekänner vi våra synder för Gud ödmjukar vi oss själva inför Gud.
Man kan verkligen inte förbli i en attityd av stolthet då man precis har -
namngivit alla de hemska saker man gjort. Åtminstone kunde inte jag det.
Sedan finns det en annan aspekt. Detta är den vertikala -
men ännu svårare och kanske lika viktig är den horisontella.
I Jakob 5:16 står det: -
"bekänna". I denna version står det "överträdelser" men det är "synd".
Det är samma ord för synd som det är på andra ställen.
Jag tror faktiskt, om man bara spekulerar lite, att översättarna -
av King James Bibel ville undvika intrycket av att man måste bekänna -
för en präst. Det finns ett visst mått av politiska påtryckningar -
i denna översättning - trots att det är en strålande översättning.
Hur som helst står det, vilket du kan kontrollera på vilket sätt du vill -
i vers 16: -
"Bekänn era synder för varandra och be för varandra att ni blir botade..."
Detta är en av nycklarna till fysiskt helande.
Jag ser inte att detta praktiseras på de flesta ställen.
Folk bara lägger händerna på andra och säger: "Gud ska hela dig."
Gud säger: "Du kanske behöver be- känna dina synder innan du blir helad.
Din obekända synd är en barriär som håller helandet borta från dig."
Det finns flera andra orsaker, men detta är en möjlig orsak.
Så jag tror inte att vi kan upprätthålla en attityd av stolthet -
om vi har bekänt våra synder för varandra och gör det uppriktigt.
Om en make säger till sin fru: "Älskling förlåt mig. Jag behandlade dig fel.
Jag talade väldigt ohövligt till dig. Jag var väldigt otålig mot dig.
Jag gav dig inte den hänsyn du förtjänar." Då kan han inte vara stolt.
Visst är det så? Eller om frun säger: -
"Jag är så ledsen att jag inte har givit dig den respekt jag är skyldig dig.
Jag har gjort mina egna saker och tillfredsställt mig själv.
Jag har varit självcentrerad. Förlåt. Jag har inte varit den sortens fru -
som Bibeln säger att jag borde vara."
Jag tror inte att någon som uppriktigt gör så kan fortsätta vara stolt.
Detta är nyckeln till att ödmjuka oss själva - att bekänna våra synder.
Som jag sagt tidigare: Gud kräver inte att vi ska bekänna varje synd -
vi någonsin gjort men vägrar vi bekänna en synd -
tror jag inte att Gud förlåter den.
Jag föreslår att vi tar en liten stund och på ett icke demonstrativt sätt -
bekänner våra synder för Gud, precis där vi är nu.
Minns du att: "Den som alltså förstår att göra det goda -
men inte gör det han syndar." (Jak 4:17)
Det finns inte bara synder man begår. Det finns underlåtenhetssynder.
Jag kommer till det i en senare under- visning om Gud vill och jag får leva.
Jag går inte in på det i dag. Du får det senare.
Men nu föreslår jag seriöst att vi tar en liten stund -
var och en individuellt i Herrens närvaro -
och låter den Helige Ande sätta fingret på olika saker.
Om du vill beställa Derek Princes undervisning -
kontakta oss och begär en aktuell produktlista.
Våra kontaktuppgifter visas på skärmen.
Översättning: Åsa Eriksson Himlen TV7