o
DEREK PRINCE Pyhyyden näky
Ohjelma 2
Jumalanpalvelus läheni loppua. En ollut koskaan ollut kirkossa,
jossa virsikirjat ovat punaisia ja jossa laulettiin kertosäkeitä.
Se oli minulle uutta. Sitten sanottiin: "Jos haluat tämän"
eikä minulla ollut hajuakaan mitä "tämä" oli,
"niin nosta kätesi". Olin hämilläni.
Kukaan ei ollut koskaan pyytänyt nostamaan tassua ylös kirkossa.
Istuin paikallani ympärilläni hiljaisuus, ei taustamusiikkia, ei mitään.
Silloin kaksi sisäistä ääntä puhui minulle. Toinen sanoi:
"Jos nostat kätesi näiden mummojen edessä ja
vielä sotilasasussa, niin näytät ihan tyhmältä"
Toinen ääni sanoi korvaani:
"Jos tämä on jotain hyvää, mikset nostaisi kättäsi?"
Istuin kuin halvaantuneena.
Hiljaisuutta kesti pari minuuttia.
Sitten tapahtui ihme. Näin oikean käteni nousevan ylös
enkä minä sitä nostanut. Ehkä luulette, että olin innoissani,
mutta olin peloissani ja ajattelin: Mihin hulluun olenkaan joutunut?"
Muutama päivä myöhemmin kohtasin Herran armeijaparakissani.
Minusta tuntui samalta kuin profeetta Jesajasta
"voi minua, minä hukun, minulla on saastaiset huulet"
Kun Jesaja kohtasi Herran pyhyyden,
hän tunsi itsensä epäpuhtaaksi, arvottomaksi ja kurjaksi.
Tällaiselta tuntuu ihmisestä kun Jumalan pyhyys ilmestyy.
Ajatelkaa Jobia.
Katsotaanpa Job 1.
Job 1:1: "Usin maassa eli mies, jonka nimi oli Job.
Hän oli kunnon mies, rehellinen ja jumalaapelkäävä,
ja hän karttoi kaikkea pahaa."
Jakeessa 8 Herra kehuu saatanalle miten hyvä mies Job on.
Harvoin Jumala näin ihmistä kehuu.
"Herra kysyi saatanalta: Oletko pannut merkille palvelijani Jobin?
Ei ole maan päällä toista hänen kaltaistaan,
niin vilpitöntä ja nuhteetonta ja jumalaapelkäävää,
joka niin karttaisi kaikkea pahaa."
Näin Jumala todisti Jobista.
Kaikki olivat yhtä mieltä siitä, että Job oli hurskas mies.
Job sanoi niin, Jumala sanoi niin ja jopa saatana sanoi niin.
Aikanaan Herra ilmestyi Jobille, luku 42:5-6.
Herra ilmestyi Jobille myrskyssä
ja puhui monista asioista, joihin emme nyt mene.
Job reagoi sanomalla Herralle näin:
"Vain korvakuulolta Sinut tunsin. Nyt ovat silmäni nähneet Sinut.
Sen tähden minä häpeän puheitani ja kadun niitä tomussa ja tuhkassa."
Job, ainutlaatuisen nuhteeton mies, saatuaan nähdä Herran kirkkauden,
tunsi täsmälleen samoin kuin Jesaja:
"Olen epäpuhdas, arvoton ja kelpaamaton."
Tämän tunteen saa aikaan pyhyys.
Oletteko ajatelleet Jumalan ja ihmisten kohtaamisia.
Jumala ei kohtaa meitä siten kuin me odotamme.
Sanon erään asian Jumalasta.
Hän ei ole oikeudenmukainen - meidän mittapuumme mukaan.
Jumalan ilmestyminen Jobille oli piste sen päälle,
mitä Job oli joutunut käymään läpi.
Mikä olikaan hintana siitä, että Job sai nähdä Jumalan omin silmin?
Job menetti kaikki seitsemän lastaan, kaikki palvelijansa
pari lukuun ottamatta, myrsky riepoi hänen talonsa tai
oikeastaan hänen lastensa talon ja
Job jäi hylättynä jätekasalle kaapimaan paiseitaan.
Miksi Jumala salli kaiken tämän?
Oli välttämätöntä viedä Job paikalle, jossa
Jumala saattoi näyttää pyhyytensä.
Jumalan arvoasteikko on täysin toinen kuin meidän.
Joidenkin teistä elämässä tällä voi olla merkitystä.
Joskus tapahtuu jotain, missä ei tunnu olevan tolkkua,
ja me kysymme: "Miksi minun piti käydä se läpi?"
Vastaus kuuluu: Jumala haluaa näyttää pyhyytensä ja
sitä varten on oltava valmis.
Jos ihmistä ei ole valmistettu vastaanottamaan Jumalan pyhyyttä,
se ei koskaan ilmesty.
Jobilla oli seitsemän poikaa ja kolme tytärtä.
Lopulta Job sai kaiken omaisuutensa takaisin kaksinkertaisena,
lampaita, härkiä, palvelijoita jne.
Mutta poikia ja tyttäriä Job sai vain saman määrän kuin heitä alkujaan oli.
Tiedättekö miksi?
Helposti sanomme, että "Job nousi varhain aamulla ja
uhrasi lastensa puolesta ja silti heidät otettiin pois".
Jumala ei antanut lapsia kaksinkertaisesti,
koska ne, jotka otettiin pois, odottavat Jobia.
Älä siis ole epätoivoinen kun Jumala ottaa pois rakkaan ihmisen.
Hän odottaa sinua, kun saavut perille.
Veljemme Keniasta tuli tuomaan terveisiä tyttäreltämme Keniasta.
Sanoin, että meillä on monta tytärtä Keniassa enkä tiedä kenestä on kyse.
Sitten meille valkeni ...
erään naisopiskelijamme äiti oli kuollut.
Menimme hautajaisiin vaikka en ole hautajaisista innostunut.
Hautajaiset pidettiin surkeassa köyhyydessä.
Nainen haudattiin puisessa laatikossa.
Hänet oli puettu likaiseen yöpaitaan
ja hauta oli kaivettu aivan savimajan kylkeen.
Näky oli surkea.
Vainajalta jäi opiskelijatyttären lisäksi
kaksi pientä 4- ja 2-vuotiasta tyttöä.
Kysyin Lydialta: "Kuka huolehtii tytöistä?"
Me otimme heidät kotiimme, jossa he olivat kuin omia tyttäriämme
niin kauan kuin asuimme Keniassa. Vanhempi oli Susan.
Ajan myötä olin unohtanut tytöt, mutta Ruth muisti heidät.
Yhtenä päivänä täysin odottamatta sain kirjeen Susanilta Keniasta.
Hän oli valmistunut opettajaksi ja oli naimisissa
hyvän kristityn miehen kanssa, joka johti avioliittoneuvolaa.
Susan kirjoitti: "Olet ensimmäinen, joka koskaan otti minut syliin.
Kodissanne nukuin ensimmäistä kertaa sängyssä ja lakanoiden välissä."
Olin niin iloinen. Olin unohtanut tuon kaiken, mutta kirje toi sen mieleeni.
Muista, että hyvät tekosi seuraavat sinua.
Ne eivät painu unholaan. Ne varastoituvat.
Palaamme puhumaan pyhyydestä.
Johannes kirjoittaa Ilm 4:2:
"Siinä samassa olin Hengen vallassa.
Näin, että taivaassa oli valtaistuin ja sillä valtaistuimella istui joku."
Luulen, että Johannes ei heti pystynyt näkemään henkilöä,
joka istui valtaistuimella. Hän näki pelkän valtaistuimen.
Kun silmät olivat mukautuneet kirkkauteen, hän näki kuka istui sillä.
"Hän loisti kuin jaspis ja karneoli. Valtaistuinta ympäröi sateenkaaren
kaltainen smaragdinvärinen hohde."
Vihreä (smaragdi) on rauhoittava väri
ja sateenkaari on Jumalan armoliiton merkki
ikään kuin valtaistuin sanoisi
"Olen Jumalan pelkoa täynnä, mutta älkää pelätkö".
Tämän valtaistuimen ympärillä oli kaksikymmentäneljä valtaistuinta, ja
niillä istui kaksikymmentäneljä vanhinta, joilla oli yllään valkeat
vaatteet ja päässään kultaseppele." "Seppeleet" ovat voitonseppeleitä,
eivät kuninkaan vallan merkkejä otsaripoja.
Tässä on mielenkiintoista tietoa.
En aio luennoida seurakunnan hallinnosta,
mutta Jumala hyväksyy ihmisistä koostuvan vanhimmiston.
Se alkoi 1 Mos kirjasta ja tulee uudelleen esille Ilmestyskirjassa.
Kiinnostuin vanhimmistosta parikymmentä vuotta sitten.
Kiertelin saarnaamassa vanhimmistosta.
Ihmiset kyselivät, mikä vanhimmisto on.
Mihin me sitä tarvitsemme? Keitä he ovat?
Nykyään ihmiset ovat hyvin tietoisia vanhimmista.
Vanhimmisto on Jumalan asettama tapa hallita seurakuntaa.
Ilmestyskirjan mainitsemat vanhimmat,
jotka istuivat valtaistuimilla, olivat ilmeisesti maallisesta vaelluksesta
voittoisina selvinneitä ihmisiä. Oikea sana kuvaamaan istuinta
on valtaistuin, joka on Jumalan läsnäolossa.
Tämä oli heidän palkintonsa.
Myönnän ajatelleeni ennen, että istua taivaassa virsiä laulellen
ei oikein kiehtonut minua. Sitten ajattelin näitä vanhimpia.
He istuivat valtaistuimillaan Jumalan kasvojen edessä.
En vieläkään ole täysin käsittänyt istumista valtaistuimella, mutta
ymmärrän, että Jumalan ilmestyminen henkilökohtaisesti
on mahtavinta, mitä Hän ihmiselle tarjoaa.
Ei ole mitään sen vertaista kuin olla pysyvästi Jumalan läsnäolossa.
Tässä nämä 24 vanhinta voittajaa istuvat kultaseppele päässään
Jumalan kasvojen edessä. Aina kun he näkevät
Jumalan pyhyyden, he heittäytyivät kasvoilleen.
Veljet ja sisaret, jos kerran serafit heittäytyvät kasvoilleen,
niin miksemme mekin.
"Valtaistuimelta lähti salamoita ja kuin ukkosen jyly.
Sen edessä oli seitsemän soihtua (jälleen puhutaan tulesta),
Jumalan seitsemän Henkeä (joista emme puhu enempää nyt),
ja sen edessä oli myös ikään kuin lasinen, kristallin tavoin
kimmeltävä meri. Valtaistuimen edessä ja ympärillä oli neljä olentoa,
jotka sekä edestä että takaa olivat täynnä välkehtiviä silmiä."
Nämä olivat luultavasti samoja serafeja.
"Yksi muistutti leijonaa, toinen nuorta härkää,
kolmannella oli kuin ihmiskasvot, ja neljäs näytti lentävältä kotkalta.
Niillä neljällä olennolla oli kullakin kuusi siipeä,
jotka olivat molemmilta puolin täynnä välkehtiviä silmiä.
Taukoamatta, päivin ja öin, nuo olennot lausuvat: -
Pyhä, pyhä, pyhä on Herra Jumala, Kaikkivaltias!
Hän oli, Hän on ja Hän on aina oleva."
Mikä etuoikeus onkaan saada olla Jumalan läsnäolossa
vaikkapa vain hetken kaikessa heikkoudessamme
ja hauraudessamme. Sen mahtavampaa etuoikeutta ei ole.
Se on pyhyyttä.
Olen saarnannut yli 40 kansakunnalle
yli 50 vuotta taustoiltaan eri tunnustuskuntiin ja
etnisiin ryhmiin kuuluneille henkilöille,
mutta en tunne yhtäkään, johon osuisivat Hep 12:14 sanat:
Heprealaiskirja 12:14:
"Tavoitelkaa rauhaa kaikkien kanssa ja pyrkikää pyhitykseen,
sillä ilman sitä ei kukaan ole näkevä Herraa."
Tästä käy selväksi, että emme pääse pyhyyteen ilman hyviä ihmissuhteita.
Jos emme pidä huolta ihmissuhteistamme,
emme ole kelvollisia Jumalan pyhyyteen.
Meidän tulee elää rauhassa kaikkien kanssa.
Me luulemme, että joidenkin kanssa ei pysty elämään rauhassa,
mutta meille kuitenkin sanotaan:
"pyrkikää pyhitykseen, sillä ilman sitä ei kukaan ole näkevä Herraa".
Olen juuri saanut valmiiksi kirjan "He karkottavat demoneja".
Kirjan lopussa esitän kysymyksen "mitä karkotuksen jälkeen?".
Demoneista vapautuminen on sinänsä kielteistä.
Emme voi lopettaa kirjaa kielteisesti. Niinpä lainaan Obadjan jaetta 17.
Moniko on kuullut saarnaa Obadjasta, jossa on vain yksi luku?
Useimmat jättävät sen huomiotta.
Jae 17: "Mutta Siionin vuori on turvapaikka, se on oleva pyhä vuori.
Jaakobin heimo ottaa jälleen haltuunsa sen riistetyt maat."
Mielestäni demoneista vapautuminen ei ole tien pää
vaan välttämätön vaihe matkalla pyhyyteen.
Ilman vapautumista ihmiset eivät voi olla pyhiä, koska
kaikki demonit ovat epäpuhtaita.
Jos todella haluat päästä pyhyydestä osalliseksi,
sinut on vapautettava demoneista, jos se on kohdallasi tarpeen.
Jae sanoo: "Jaakobin heimo ottaa jälleen haltuunsa siltä riistetyt maat".
Tavoitteena on viedä Jumalan kansa takaisin siltä riistettyyn maahan.
Me ei-juutalaiset tiedämme, että Israel kansakuntana
oli poissa Jumalan antamasta maasta noin 1900 vuotta.
Israelilaiset ovat juhlineet sitä, että he ovat saaneet jälleen haltuunsa
heiltä riistettyä maata, mutta he ovat kaukana
saada haltuunsa kaikki ne maat, jotka heiltä on riistetty.
Sama lienee tilanne seurakunnissa. Olemme olleet poissa
Jumalan antamasta perintöosasta pitkän, pitkän aikaa.
Uskon, että Jumalan tarkoitus lopun aikoina on
tuoda meidät takaisin perintöosaamme.
Se ei onnistu ilman vapautusta, jos sitä tarvitset, eikä ilman pyhyyttä.
Ilman pyhyyttä kukaan ei tule näkemään Herraa.
Tämä on minun käsitykseni.
1 Aik 16:29 sanoo: "...kumartakaa Hänen pyhää kirkkauttaan!"
(engl. "ylistäkää Herraa pyhyyden kauneudessa").
Pyhyys on hengellistä kauneutta. Useimmat sisaret huolehtivat
ulkonäöstään kuten vaimoni, ja iloitsen siitä.
Mutta moniko meistä, mies tai nainen,
huolehtii hengellisestä ulkonäöstä?
Moniko huolehtii hengellisestä kauneudesta, joka on pyhyyttä?
Cort Randal opetti vaikuttavasti aiheesta
Miten saada jälleen haltuumme meiltä riistetty maa,
Jumalan meille antama perintöosa?
Miten tulla sellaisiksi ihmisiksi, jollaisia meidän pitäisi olla?
Kirjassani totean, että jos apostolit heräisivät nyt henkiin,
heillä olisi kova urakka löytää sellainen seurakunta,
joka olisi heidän jälkeensä jättämän seurakunnan kaltainen.
Meillä on pitkä tie kuljettavana kohti pyhyyttä.
En ole päässyt siihen, mutta se on saavutettavissa.
En tyydy vähempään.
Jumala on pannut sisimpääni tyytymättömyyden
asioihin sellaisina kuin ne ovat.
En katso olevani kriittinen vaan pikemminkin realistinen.
Seurakunta ei ole sellainen kuin sen pitäisi olla.
Voitteko sanoa tähän "aamen"?
Kysymys on siitä haluammeko seurakunnan sellaiseksi
kuin sen tulisi olla vai olemmeko tyytyväisiä sen nykytilaan?
Minä en ole tyytyväinen.
En tiedä miten pitkään vielä ennen kuin Herra ottaa minut,
mutta olen matkalla siihen suuntaan. Entä sinä?
Lopetan psalmiin 95:1-7.
Missä on ylistyksen johtaja? Ota ohjat käsiisi.
MInulla ei ole aavistustakaan mitä tehdä, mutta tehdään jotain.
Luen psalmiin 95:1-7
Tämä psalmi etenee ylistyksen, julistuksen ja laulun kautta
Jumalan läsnäoloon.
Psalmi 100 sanoo: "Tulkaa Hänen porteilleen kiittäen,
Hänen esipihoilleen ylistystä laulaen."
Ainoa tapa päästä Herran läsnäoloon on kiittää ja ylistää.
Ellet kiitä, et pääse portista sisään. Jos pääsetkin portista sisään,
mutta ellet ylistä, et pääse Hänen esipihoilleen.
Mutta pääsy esipihoille ei ole päämäärä.
Päämäärämme on päästä Herran läsnäoloon.
Siispä teemme näin. "Nyt iloiten laulakaa Herralle,
kohottakaa Hänelle riemuhuuto, Hän on meidän turvakalliomme."
Tiedättekö mitä huutaminen tarkoittaa? Se tarkoittaa huutamista.
Onko Raamatun mukaista huutaa? Varmasti on.
Ihmiset, jotka menevät katsomaan pelejä, kuten pesäpalloa,
taatusti huutavat.
Jalkapallomatseissa Englannissa todella huudetaan.
Heillä on syynsä huutaa, mutta syy on väliaikaista.
Meillä on syytä huutaa mahtavan ja pysyvän asian puolesta.
Sanoohan itse Jumala: "Kohottakaa riemuhuuto!"
Oletteko valmiina huutamaan? Nouskaa seisomaan.
Nyt huudamme kovaa,
niin kovaa, että se kuuluu pankkiin kadun toisella puolella.
Kenties heidän on tarpeen kuulla huutomme.
Huudamme lyhyesti: "Jeesus Kristus on Herra!"
Teemme sen kolme kertaa. Huutakaa kanssani. Valmiina!
Ei mumisten vaan lujaa. Vetäkää keuhkot täyteen ilmaa!
JEESUS KRISTUS ON HERRA!
AAMEN. HALLELUJA!
KUNNIA JUMALALLE!
Istuutukaa. Käsittelemme vielä loput psalmista 95:
"Nyt iloiten laulakaa Herralle, kohottakaa Hänelle riemuhuuto,
Hän on meidän pelastuskalliomme.
Tulkaa Hänen kasvojensa eteen ja kiittäkää, virittäkää Hänelle riemuvirsi!
(Tässä syy miksi huudamme:)
Herra on suuri Jumala ja kaikkien jumalien ylin valtias.
Hänen kädessään on maa, sen laaksot ja syvyydet,
Hänen ovat vuorten korkeimmatkin huiput.
Hänen on meri, Hän on sen luonut,
Hänen on maa, Hänen kätensä sen teki."
Näin tunnustamme, että Hän on mahtava ja pyhä Luoja.
Sitten etenemme porteille ja esipihoille. Jae 6:
"Tulkaa, kumartukaa maahan,
polvistukaamme Herran, Luojamme eteen.
Hän on meidän Jumalamme."
Mitä tahansa palvot, se on sinun jumalasi.
Kun palvot jotain, teet siitä jumalasi.
Jos palvot rahaa, siitä tulee jumalasi.
Jos palvot nautintoja, niistä tulee jumalasi.
Tosi Jumalan tunnustamista on palvoa Häntä.
Sen olemme Hänelle velkaa. Jumala ei siedä minkään
eikä kenenkään muun palvomista kuin Häntä itseään.
Hän yksin on arvollinen saamaan ylistyksemme.
Jae 6 sanoo: "Tulkaa, kumartukaa maahan,
polvistukaamme Herran, Luojamme eteen.
Hän on meidän Jumalamme ja me Hänen laitumensa lampaat,
joita Hänen kätensä kaitsee. (Tässä on piste, mutta jae jatkuu.)
Kuulkaa tänä päivänä, mitä Hän sanoo:"
Jae päättyy tähän, mutta lause jatkuu tuoden esiin sen,
että sen jälkeen kun olemme tulleet Hänen porteillensa
kiittäen ja ylistäen ja tunnustaneet Luojan Häntä palvoen,
on aika kuulla Hänen äänensä.
Kokemuksesta tiedän, että ylistettyäni sydämestäni Herraa,
ja jos sitten Jumala puhuu, niin tiedän, että se on Hänen äänensä.
Ruth on minun ylistykseni johtaja.
Kun rukoilemme yhdessä, hän johtaa ja yritän tulla perässä.
Ajoittain me päädymme ylistämään.
Silloin Jumalalla on usein sana meille.
Kun niin käy, tiedän, että ääni on Jumalan ääni.
Joskus kun kuulen sanan, sanon itsekseni, että
"toivottavasti se oli Jumalan puhetta", mutta en ole varma.
Kun olemme ylistyksen hengessä, Hänen äänestään ei ole epäilystä.
Jos haluat tilata Derek Princen opetuksia, -
ota yhteyttä ja pyydä tuoteluetteloamme.
Yhteystietomme näkyvät ruudussa.
Suomennos: Kai Mäkelä