o
DEREK PRINCE Pyhyyden näky
Ohjelma 1
Teema tänään on "Pyhyyden näky".
Sanoin muutama kokous sitten, että vien teidät läpi
pimeän tunnelin, mutta tunnelin päässä on valoa.
Viime kerralla puhuin seurakunnasta Kristuksen morsiamena.
Tällä kertaa puhun Jumalan kirkkaudesta.
Kirkkauteen tunnelin pitäisi meidät johtaa.
Jumalan kirkkautta voi kuvata yhdellä sanalla: pyhyys.
Sanaa ei juurikaan käytetä seurakunnissa nykyisin.
Tuntuu ikään kuin pyhyys olisi pois pyyhkäisty Raamatusta
paitsi sellainen pyhyys, jota kuvataan kielloilla.
Et saa tehdä sitä, et saa tehdä tätä. Pidän noita arvoja arvossa,
mutta ei niillä ole mitään tekemistä pyhyyden kanssa.
Pyhyys on aivan toista ja täysin positiivista.
Uskonnollisina me kiinnitämme herkemmin huomiota
negatiiviseen kuin positiiviseen. Opimme hetkessä "älä tee" -kiellot,
mutta usein emme pääse sen pitemmälle.
San 29:18: "Missä näky (tai ilmoitus) puuttuu, siinä kansa käy kurittomaksi."
Hepreaksi näky tarkoittaa "jotain, minkä Jumala on antanut
ilmestyksenä tai näkynä".
Kyse ei aina ole fyysisestä näystä vaan Jumalan ilmoituksesta.
Oletteko kanssani samaa mieltä siitä, että saadaksemme jotain
kohti käyvää Raamatusta, me tarvitsemme ilmestyksen?
Me voimme tutkia Raamattua ja pohtia sitä järjellä,
mutta jotta sana tekisi tehtävänsä, sen on käytävä meitä kohti.
On totta, että missä näky puuttuu, siinä kansa käy kurittomaksi.
Näyllä on hillitsevä vaikutus elämässämme.
Yritämme noudattaa sääntöjä, mutta aikaa myöten kyllästymme siihen,
jätämme säännöt ja teemme "omia juttuja".
Tästä on hyvä esimerkki Paavalin mainitsema urheilija, joka
yrittää saada katoavan seppeleen, me katoamattoman.
Urheilijat harjoittelevat kurinalaisesti,
uhraavat aikaa ja vaivaa ja ovat julmia itselleen.
Paavali sanoi samoin omasta ruumiistaan.
"Kohdistan iskut omaan ruumiiseeni ja pakotan sen tottelemaan,
koska minulla on näky."
Urheilijat kurittavat itseään koska heillä on näky kultamitalista.
Sen eteen he panevat itsensä sellaiseen likoon,
mitä he muuten eivät tekisi.
Mekin tarvitsemme näyn kultamitalista.
Meidän kultamitalimme on pyhyys.
Puhun nyt pyhyydestä.
Tunnen itseni täysin riittämättömäksi tämän valtavan aiheen edessä,
mutta teen minkä voin luottaen Jumalan apuun.
Efe 5:ssä Paavali sanoo, että
Kristuksen ja Hänen seurakuntansa välinen suhde on kuin avioliitto.
Kun viimeksi puhuin tästä aiheesta, mainitsin, että
Jumala on näyttänyt minulle, että Jeesus on antanut
sydämensä seurakunnalle, morsiamelleen.
Kun sydämemme sykkii samaan tahtiin
kuin Hänen sydämensä, elämme Hänessä.
Jeesus tuntee myötätuntoa kadotettuja kohtaan.
Hän haluaa tavoittaa pelastumattomat
niin kuin mekin julistustyössämme.
Mottomme on "Tavoita tavoittamattomat ja
opeta opettamattomat" Tämä on ollut työnäkymme.
Olemme onnistuneet melko hyvin.
Olemme tavoittaneet tavalla tai toisella ainakin 140 kansakuntaa.
Radio-ohjelmiani lähetetään noin 12 kielellä kaikkiin maanosiin
puhutuimmilla kielillä.
Miksi olemme onnistuneet? Koska meillä oli näky.
Emme ole kenenkään palveluksessa vaan meillä oli näky.
Näkyni on ollut Jumalan valtavaa työtä.
Olen yhä tiiviisti mukana
"tavoita tavoittamattomat ja opeta opettamattomat" -työssä,
mutta päävisioni on nyt Kristuksen morsian, seurakunta.
Uskon, että sydämeni sykkii yhä täydellisemmin
Jeesuksen sydämen tahtiin,
koska Hän on antanut sydämensä morsiamelleen, seurakunnalle.
Haluan lukea Efe 5 alkaen jakeesta 25
"Miehet, rakastakaa vaimoanne niin kuin Kristuskin rakasti
seurakuntaa ja antoi henkensä sen puolesta pyhittääkseen sen.
Hän pesi sen puhtaaksi vedellä ja sanalla
voidakseen asettaa sen eteensä kirkkaana, pyhänä ja moitteettomana,
vailla tahraa, ryppyä tai virhettä."
Näemme, että Jeesuksen julistustoiminnan ydin oli
antaa itsensä seurakunnan morsiameksi.
Hän käyttää kahta sanaa: kirkas ja pyhä.
Selitän ensin sanaa "kirkas".
2. Aikakirja 7
2. Aik. 7:1-2.
Haluan selittää tämän akateemisen taustani pohjalta.
Sanoilla "kirkkaus" ja "kirkas" on erityinen merkitys minulle.
Vien teidät pienelle matkalle kreikankieleen.
Aloin opiskella kreikkaa 10-vuotiaana,
en tarkoituksellisesti vaan se oli yksi kouluni oppiaine,
ja opiskelin sitä 25-vuotiaaksi asti.
Kreikassa on paljon mitä en osaa, mutta on myös paljon mitä osaan.
Opiskelin Platonin filosofiaa. Minulla oli kaksi sankaria, Sokrates ja Platon.
Luin alkukielellä joka sanan mitä Platon oli kirjoittanut.
Eräs hänen avainkäsitteitään on sana, joka on kreikaksi "doxa".
Se on käännetty UT:ssa sanalla "kirkkaus".
Doksologia antaa kunnian Jumalalle.
Kun luin UT:n kreikkaa, ongelmani ole se, että "doxa" oli
niin tärkeä sana myös Platonille.
Hän puhui kahdesta asiasta: "epestemi", järjellinen tieto ja "doxa".
Hänen filosofiansa pääsisältö oli "epestemi", ainoa luotettava tieto,
mutta "doxa" on jotain, jota koemme aisteillamme
eikä se ole koskaan luotettavaa.
Minusta "doxa" merkitsi aistihavaintoa.
Sitten luin UT:ia, jossa sanaa "doxa" käytetään ihan eri merkityksessä.
Minun oli kysyttävä itseltäni, miten sanan merkitys
on voinut näin muuttua.
Autan teitä ymmärtämään jotain mielenkiintoista.
Kirkkaus, "kabod" hepreaksi ja "doxa" kreikaksi,
tarkoittaa Jumalan vaikutusta aisteihimme.
Kirkkaus on jotain, mikä vaikuttaa aisteihimme. Sen voi tuntea ja nähdä.
Mahtava esimerkki tästä on 2 Aik. Salomo oli juuri vihkinyt temppelin.
"Kun Salomo oli päättänyt rukouksensa, taivaasta iski tuli,
joka söi polttouhrit ja teurasuhrit, ja Herran kirkkaus täytti temppelin."
Missä on pyhyys, siellä on tuli. Pyhyys on tulista.
"Papit eivät voineet mennä temppeliin, sillä se oli täynnä Herran kirkkautta."
Jumalan läsnäolo oli niin voimakas, ettei kukaan pysynyt pystyssä
eikä kukaan voinut mennä temppeliin.
Moniko teistä on kokenut Jumalan kirkkauden?
Tunsit Jumalan tavalla, jota et pysty kuvailemaan.
Sellaista on Hänen kirkkautensa.
Seurakunnankin tulee olla ylistävä eli Jumalan kirkkauden kyllästämä.
Sen ei pidä olla uskonnollinen yhteisö vaan elävä organismi
täynnä silmin nähtävää ja aistein tunnettavaa Jumalan läsnäoloa.
Mahtavaa. Voit olla hyvä kristitty ilman näkyä,
noudattaa sääntöjä, toimia oikein, käydä kirkossa,
maksaa kymmenykset, mutta se on tylsää.
Moni täällä nyökkää, että näin on.
Näky muuttaa kaiken. Elämästä tulee jännittävää.
Olen innoissani. Olen 82 enkä ole koskaan ollut niin innoissani kuin nyt.
Minun elämäni ei ole muuttunut tylsäksi.
Totean silloin tällöin Ruthille, kun tilanteet vaihtuvat, että
emme ainakaan voi valittaa, että elämä olisi tylsää.
Haluan, että Jumala on läsnä ja toimii julistustyössäni ja
seurakuntayhteydessäni. Seurakunnan kuuluu olla ylistävä
ja levittää aistein havaittavaa Jumalan läsnäoloa
niin, että ihmiset eivät aina pysy edes pystyssä.
Olen ollut sellaisissa tilanteissa.
En tiedä miksi lainaan muiden sanoja,
mutta tässä on John Bunyanin pieni värssy.
Sen, joka on maassa, ei tarvitse pelätä kaatumista,
sillä, joka on ylpeyttä vailla ja nöyrä, on Jumala oppaana aina.
Otan esiin palvontasanoja.
Olen tutkinut sekä uudesta ja vanhasta Testamentista
palvontasanoja.
Sanat viittaavat kehomme osiin.
Aloitan päästä ja etenen kehoamme alas.
Kasvoilleen lankeaminen.
Kun Mooses tuli kertomaan Israelin vanhimmille,
että Herra vapauttaa heidät, "he lankesivat kasvoilleen maahan".
Seuraavaksi yläkeho. Kumarrat tällä tavoin.
Itämaiseen tapaan kuuluu tervehtiä kumartamalla.
Kädet? On eri tapoja käyttää käsiä
kuten kädet ojennettuina ylös kohti Jumalaa.
Näin me tunnustamme Hänen kaikkivaltiutensa.
Me voimme ojentaa kätemme eteen kämmenet ylöspäin
ottamaan vastaan Jumalalta tai kädet tässä asennossa kämmenet yhdessä.
Kuulussa rukousta esittävässä Albrect Durerin maalauksessa
"Rukoilevat kädet" taiteilija ei keskity suuhun
eikä huuliin vaan käsiin.
Aina kun näkee maalauksen, heti tulee mieleen rukous.
Voimme mennä alaosaan.
Voimme myös kumartaa koko ylävartalollamme.
Voimme myös polvistua.
Kun Salomo vihki temppelin, hän palvoi kahdella tavalla:
meni polvilleen ja ojensi kätensä.
Jalkoja voimme käyttää monin tavoin. Jalat ovat tärkeitä ylistyksessä.
Ikävä kyllä minun jalkani eivät enää tee sitä mitä haluaisin niiden tekevän,
mutta niin kauan kuin ne toimivat kunnolla käytin niitä ylistykseen.
Tämä ei ole luettelon loppu, mutta pysähdymme tähän.
Heprean palvontaa merkitsevä sana "vajishtachu"
tarkoittaa kasvoilleen heittäytymistä.
Kun olet pitkälläsi maassa, niin sen alemmaksi et voi mennä.
On vain yksi suunta, ylöspäin.
Tätä tarkoittaa heprean palvontaa merkitsevä "vajishtachu".
Mihin tahansa menemme Ruthin kanssa julistamaan,
ennen menoa yleisön eteen rukoilemme kasvot maassa.
Teimme niin ennen tätäkin tilaisuutta. Sanoimme: "Tässä olemme, Herra.
Meillä ei ole mitään muuta annettavaa kuin se mitä Sinä annat.
Meillä ei ole voimia. Emme nouse ennen kuin olemme tehneet
Sinulle selväksi, että olemme Sinusta riippuvaisia."
Näin palvotaan Raamatun eikä seurakunnan mukaan.
Osaatte tunnetun virren:
Kaikki Jeesuksen nimeä tervehtikää, enkelit maahan langetkoot.
Mitä he tekevät? He ylistävät.
Kunnioitetut seurakunnan jäsenet laulavat tätä laulua innokkaasti,
mutta heidän päähänsä ei pälkähdä langeta maahan.
Enkelitkin tekevät niin, mutta eivät arvostetut seurakuntalaiset.
Ylistyksellä tunnustamme Jumalan pyhyyden ja läsnäolon.
Monissa seurakunnissa on sunnuntaiaamun ylistyspalvelus,
jossa ei ollenkaan ylistetä. Siellä lauletaan, noustaan seisomaan,
istutaan, noustaan, istutaan, noustaan ja kävellään ulos,
mutta ylistys jää väliin. Kirkkoväki ei edes tiedä mitä ylistys on.
Luulenpa, että ellei ole kokenut väläystäkään Jumalan pyhyydestä,
ei ole motivaatiota ylistää.
Luen Hep 12:10,
Tässä puhutaan maallisista isistämme.
"Isämme kurittivat meitä vain lyhyttä aikaa varten ja
niin kuin heistä näytti hyvältä, mutta Jumalan kuritus
koituu meidän todelliseksi parhaaksemme:
me pääsemme osallisiksi Hänen pyhyydestään."
Muistakaa että Jumalan kuritus, jos otamme sen vastaan,
vie meitä lähemmäs Jumalan pyhyyttä.
Jotkut kypsät kristityt ajattelevat,
että ei Jumalan tarvitse minua kurittaa.
Ei tarvitsekaan, jos olet jo osallinen Hänen pyhyydestään.
Ellet ole, Hän saattaa kurittaa sinua.
Korostan, että ei ole kyse meidän pyhyydestämme
eikä meidän säännöistämme vaan osallisuudesta Jumalan pyhyyteen.
Pyhä on ainoa sana, jota käytetään vain Jumalasta.
Usein sana pyhä toistetaan kolme kertaa.
Pyhä kuvaa Jumalan ainutlaatuisuutta.
Tunnemme muitakin Jumalan ominaisuuksia kuten
Hänen rakkautensa, Hänen oikeudenmukaisuutensa,
Hänen viisautensa, Hänen kärsivällisyytensä.
Näitä ominaisuuksia voi olla ihmisilläkin.
On henkilöitä, jotka ovat viisaita, oikeudenmukaisia,
kärsivällisiä ja rakastavia.
Mutta sanaa pyhä voimme käyttää vain Jumalasta.
Pyhyydellä on merkitystä vain silloin kun tunnemme Jumalan.
VT:ssa ja UT:ssa on molemmissa yksi kohta,
jossa sanaa pyhä käytetään Jumalasta kolmesti.
Ensin Jesaja 6, kahdeksan ensimmäistä jaetta:
"Kuningas Ussian kuolinvuonna minä näin Herran.
"Herra" on erisnimi, ei arvonimi.
Hepreaksi se on todennäköisesti Jahve.
Kun puhumme Herrasta, emme puhu henkilöstä, jolla on erityinen asema,
vaan me puhumme ainutlaatuisesta olennosta, jolla on oma nimi.
Kukaan ei tiedä miten Jahve äännetään oikein,
mutta käytän sitä kuitenkin.
"Näin Jahven istuvan korkealla ja ylhäisellä istuimella,
ja Hänen vaatteensa liepeet täyttivät temppelin.
Hänen yläpuolellaan seisoivat serafit..."
Sana serafi viittaa sanaan tuli. Serafi on hepreaksi tuli.
Missä on pyhyys, siellä on myös tuli.
Serafit ovat tulisia olentoja.
"... joilla oli kuusi siipeä kullakin: kahdella he peittivät kasvonsa,
kahdella verhosivat ruumiinsa ja kahdella lensivät."
Siivillä oli eri tehtävät.
Kahdella he peittivät kasvonsa, se on ylistystä,
kahdella he verhosivat ruumiinsa, se on ylistystä
ja kahdella he lensivät, se on palvelemista.
Taivaassa näyttäisi olevan kaksi kertaa enemmän ylistystä kuin palvelemista.
Pitäisikö näin olla täällä maan päälläkin? Mielestäni pitäisi.
Serafit eivät muuten ryhtyneet Jumalan tuttaviksi
vaan peittivät kasvonsa ja jalkansa
Ihmiset pyrkivät Jeesuksen kanssa kaveriksi,
mikä minusta on loukkaavaa. Hän on meidän Veljemme,
Hän on meidän Ystävämme, Hän on läheisin sukulaisemme,
mutta älkäämme koskaan pyrkikö Jeesuksen kanssa kavereiksi.
Eivät serafitkaan tehneet niin.
"Serafit huusivat toinen toiselleen: - Pyhä, pyhä, pyhä on Herra Sebaot.
Hänen kirkkautensa peittää koko maan."
Se oli heidän aiheena. Koskaa ei ollut yksitoikkoista.
Jumalan pyhyys oli niin mahtavaa ja upeaa, että
elämä ei ollut koskaan yksitoikkoista.
"Oven pielet vapisivat äänen voimasta, ja huone tuli täyteen savua.
Ja minä sanoin: Voi minua, minä hukun!
(olen eksyksissä, tuhoon tuomittu) Minulla on saastaiset huulet, ja
saastaiset huulet on kansalla, jonka keskellä elän,
ja nyt minun silmäni ovat nähneet Kuninkaan, Herra Sebaotin."
Ymmärtääkseni Jesaja oli tuolloin jo profeetta,
koska hän profetoi Ussian ollessa kuninkaana.
Tämä tapahtui Ussian kuolinvuonna. Jesaja oli siis Herran profeetta.
Mutta kun hän näki mitä Herran pyhyys on, hän huusi:
"Olen eksyksissä ja minulla on saastaiset huulet,
ja saastaiset huulet on kansalla, jonka keskellä elän."
Menin ensimmäisen kerran helluntailaisten jumalanpalvelukseen
kutsusta ja halusin nähdä mitä siellä tapahtuu.
Saarnaaja oli entinen taksikuski ja
meno oli erilaista kuin Cambridgessä.
Hän luki juuri tuon kohdan ja kun hän sanoi:
"Minulla on saastaiset huulet ja saastaiset huulet on kansalla,
jonka keskellä elän", ajattelin itsekseni:
"Tuo mies kuvaa minua tarkemmin kuin kukaan muu milloinkaan".
Olin brittiarmeijassa. Siihen porukkaan kuvaus kansasta,
jolla on saastaiset huulet, osuu mitä sattuvimmin,
ja minun huuleni olivat yhtä saastaiset kuin muidenkin.
En pelastunut sinä päivänä. Kerron miten pelastumiseni tapahtui.
Minua oli seitsemän vuotta koulutettu Cambridgessä
analysoimaan ja kritisoimaan.
Kuuntelin saarnaajaa ja ajattelin itsekseni:
Tämä mies tietää mistä puhuu. Hän ymmärtää tekstin, mutta minä en.
Hän aloitti noilla Jesajan sanoilla ja päätti saarnansa
Daavidiin ja kuningas Sauliin.
Hän demonstroi kuinka Saul oli päätään muuta kansaa pitempi.
Hän esitti kuvitteellisen keskustelun Saulin ja Daavidin välillä.
Näyttääkseen miten Saul oli muita pitempi,
hän hyppäsi penkille seurakunnan edessä.
Penkillä seisoessaan hän oli olevinaan Saul ja
puhui alaspäin Daavidille ja kun hän esitti Daavidia, hän puhui ylöspäin.
Mutta kesken kaiken penkki kaatui ja hän putosi jymähtäen lattialle.
Sellainen näytelmä ei olisi tepsinyt Cambridgen opettajiin.
Mutta kaikesta huolimatta saarnamies oli oikeassa.
Jumalanpalvelus läheni loppua. En ollut koskaan ollut kirkossa,
jossa virsikirjat ovat punaisia ja jossa laulettiin kertosäkeitä.
Se oli minulle uutta. Sitten sanottiin: "Jos haluat tämän"
eikä minulla ollut hajuakaan mitä "tämä" oli,
"niin nosta kätesi". Olin hämilläni.
Kukaan ei ollut koskaan pyytänyt nostamaan tassua ylös kirkossa.
Istuin paikallani ympärilläni hiljaisuus, ei taustamusiikkia, ei mitään.
Silloin kaksi sisäistä ääntä puhui minulle. Toinen sanoi:
"Jos nostat kätesi näiden mummojen edessä ja
vielä sotilasasussa, niin näytät ihan tyhmältä"
Toinen ääni sanoi korvaani:
"Jos tämä on jotain hyvää, mikset nostaisi kättäsi?"
Istuin kuin halvaantuneena. Hiljaisuutta kesti pari minuuttia.
Sitten tapahtui ihme. Näin oikean käteni nousevan ylös
Jos haluat tilata Derek Princen opetuksia, -
ota yhteyttä ja pyydä tuoteluetteloamme.
Yhteystietomme näkyvät ruudussa.
Suomennos: Kai Mäkelä