CAFÉ BIBELN
Välkommen tillbaka till programmet.
Dagens ämne är meningen med livet.
Ett ämne som väl intresserar oss alla.
Alla vill ju ha mening i livet.
Dagens gäst är professor Tapio Puolimatka, välkommen.
Vi har pratat med dig om tydliga tecken på design i naturen.
Tecken som pekar mot en Skapare bakom världsalltets tillkomst.
Vi har pratat om Kristi unika liv -
som det beskrivs i Bibeln, som är historiskt trovärdig.
Ändå finns det människor som förnekar Guds existens.
Som förnekar Kristus och Bibelns trovärdighet.
Och när man talar om meningen med livet -
så är vissa väldigt ärliga med -
att utan Gud finns det inte någon mening.
Filosofen Daniel Hill säger följande: -
"Livet kan bara ha en mening -
om det har skapats av en varelse som gav det en mening.
En tro på en skapare är väsentlig -
för alla som tror på en mening med livet.
Därför måste ateisten förneka att livet har någon mening.
Det finns ingen allmängiltig mening med alla levande varelser -
utan en existens av en gudomlig varelse."
En ordentlig eftergift.
Ja, men samtidigt är det rätt tydligt -
och ett ganska vanligt tema inom filosofin.
Friedrich Nietzsche pratade ju ganska ofta om Guds död -
men samtidigt lyfte han fram hur ovilliga människor är -
att förstå vad det faktiskt innebär om Gud är död.
Om Gud inte finns, så finns egentligen inte heller människan.
Och självklart inte någon mening med livet.
Då försvinner själva grunden för vår kultur.
Ganska intressant att meningen ändå är så viktig för oss.
Man funderar över det.
Man sörjer förlusten av mening, -
även om ens livsåskådning inte ger någon grund för mening.
Ja, och den här typen av prat om en meningslös värld -
framställs ofta med en sorts estetisk framtoning -
eftersom vi är så starkt meningssökande varelser.
Så att tala om ett meningslöst universum -
känns väldigt dramatiskt för oss.
Det väcker känslor, eftersom tanken är så inbyggd i oss.
Det är en del av oss, att allt har en mening.
Vi strävar efter något, försöker uppnå saker -
och vi tror att de är goda och viktiga saker.
Hela tanken känns dramatisk, att inget skulle ha betydelse, -
men som Charles Taylor säger, -
om man drar det fullt ut, så är ju människans liv -
bara som en dammpartikel som flyger runt i luften.
Vi har ju också ateistiska filosofer som Julian Baggini -
som inte tror på någon Gud, moral eller mening med livet -
men han är ändå av åsikten att vi själva kan välja vårt syfte.
På så sätt skapa vår egen mening.
Vad säger du om det här?
Självklart kan människan bedra sig själv.
På det sättet att man tänker -
att egentligen, objektivt, så har universum ingen mening -
så inte heller människan har något syfte -
men jag kan ju försöka intala mig något finns -
och försöka skapa en känsla av meningsfullhet i livet.
Exempelvis om jag samlar frimärken så är det meningen med mitt liv.
Eller att jag gör goda gärningar eller vad som helst.
Men då glömmer man själva definitionen av värde.
Det förlorar också sin grund utan en god Gud.
Är det inte lika desperat som -
när man längtar efter att någon ska älska en -
men man inte hittar någon sådan person -
och så hittar man på personen istället.
Det handlar ju just om inbillning, om livet objektivt sett är meningslöst.
Om man ändå vill uppleva en känsla av mening -
så är det en projicerad mening. Så kan man självklart göra.
Kan det vara så, att även då man medger -
att ens livsåskådning inte ger någon grund för någon mening, -
att vi alla bara går mot döden, där allt bara stryks bort, -
alla årtusenden av arbete och allt jag åstadkommit försvinner, -
och ändå talar man om och längtar efter detta.
Kan det vara så att Gud har skapat oss -
med en längtan efter mening?
Som finns kvar oberoende av livsåskådning?
Det skulle vara en ganska bra förklaring.
Om vi utgår från att Gud skapade människan till sin avbild, -
och att Gud är en god varelse.
Och att Gud är den perfekta kärleken.
Den kärleken och godheten lägger grunden för allt värde.
Då skulle det vara förståeligt att människan har fått benägenheten -
att söka efter existensens mening.
Detta gör att människor dras till Gud.
Meningen med livet kan inte vara vad som helst.
Vi kan ta den girige som exempel.
En människa som samlar egendomar bara för att samla egendomar.
Men även den girige är dödlig och måste överlämna sina egendomar.
Utan att veta till vem, som Bibeln säger, -
när man försöker bli rik utan att veta vem som får allt efter döden.
Predikarens bok i Bibeln är intressant i det avseendet.
I början av boken skildras människans sökande -
och hur en person söker just i egendomen.
Eller hur Salomo söker egentligen i flera saker.
Han börjar med egendomar, men konstaterar fåfängan i det -
inte ger det någon mening, du får ju inte en cent med dig.
Allt blir kvar och nästa person kan slösa bort allt.
Eller precis när du har samlat en stor summa så kanske du dör.
Men så söker han också i stora gärningar.
Han berättar hur han byggde och åstadkom saker.
Men inte heller det räckte, det visade sig också vara fåfängt.
Också byggnaderna kan försvinna, du blir inte kvar själv att se dem.
Döden är något som tycks förstöra meningen.
Ja och Salomo fortsätter ju -
när han söker efter livets mening i njutningar.
Men inte heller det funkar, fåfång och ett jagande efter vind.
Men så i slutet på boken kommer han fram till -
att det räcker med att känna Gud.
Men som du sa, så självklart -
en förstörelse och död väntar oss om vi bara är materia -
och om också den mänskliga kulturen förintas -
och allt vi gör för att utveckla kulturen förintas.
Och vi är en del av ett universum som fötts utan orsak och mening.
Är det som den kristna filosofen William Lane Craig säger -
när han talar om livets mening och meningslöshet, -
att meningsfullhet i livet kräver några saker.
För det första krävs evighet.
För om allt slutar med död, -
så om vi tar exemplet Salomo igen -
så sökte han efter visdom, kunskap.
Det känns ju anmärkningsvärt om någon blir riktigt lärd.
Men all denna kunskap -
raderas ju ut i den stund han dör, -
om det inte finns ett evigt liv.
Stephen Hawking talar om detta i boken "Kosmos: en kort historik".
Han säger att om vi hittar en övergripande teori, -
en fysikalisk helhetsteori som förklarar allt i universum, -
då kan vi läsa Guds sinne.
Men det har kritiserats, för inte kan det -
att vi har hittat universums fysikaliska principer, -
berätta för oss varför Gud har skapat universum.
Så även om vi hade all kunskap om universum -
separerat från vad som är meningen med universum -
så är förståelsen av mekaniken inte att förstå Gud.
William Lane Craig nöjer sig inte med evigheten -
eftersom meningslösheten skulle kunna fortsätta för evigt.
Han säger att det måste finnas rättvisa.
Det kom just en smärtsam dokumentär på TV -
om Pol Pots skräckregim i Kambodja.
1,5 miljoner människor torterades och dödades.
Och 30 år senare fanns det människor som förlorat anhöriga -
som helt oskyldiga hade blivit torterade -
som fortfarande 30 år senare väntade på rättvisa.
En far hade förlorat sitt barn och grät för att han aldrig fick rätt.
Nu har några av ledarna anklagats, men långtifrån alla.
Och också dem är det otroligt svårt att döma.
Sanningen är ju att i detta liv -
så kan många dö utan att någonsin få rättvisa.
William Lane Craig säger att om vi inte har evighet och rättvisa -
så blir livet i många avseenden meningslöst och sanslöst.
Ja, och lite som Immanuel Kant tänkte -
för att moral ska ha någon innebörd -
så måste vi förutsätta en perfekt rättvis varelse.
För det tredje så krävs en personlighet.
Vi kan inte hitta mening i förhållande till något opersonligt.
Pekar det här också mot att vi är avbilder till en personlig Gud?
Det handlar om just det.
Hur mycket man än säger -
att människan bara är en samling molekyler, -
det är bara vad människan består av.
En opersonlig verklighet strävar inte efter något.
Den har inga målsättningar.
Om vi måste se oss själva som rena partikelsamlingar -
så förlorar ju självklart livet sin mening.
I din bok om tro, vetande och myter har du ett intressant kapitel -
som handlar om de myter nutida människor tror på.
Till exempel myterna om ungdom, om glädje och om utveckling.
Myten om utveckling är särskilt intressant, den är så vanlig.
Tanken är ju att även om allt slutar med död -
så har vi ändå utvecklats som mänsklighet.
Vi har blivit visare, mer moraliska och så vidare.
Men så ställer du några mycket skarpa frågor -
när du undrar: - Har vi verkligen gått framåt?
Eller om man tittar på fakta, så har det sista århundradet -
varit det allra blodigaste århundradet någonsin.
Poängen är ju också -
att hela tanken om att historien för oss framåt -
är ju fungerande bara om vi förutsätter en kristen kontext.
Att Gud har skapat oss i historien som går mot Guds slutliga rike.
Där får vi möta den perfekta rättvisan och godheten.
Men om vi utgår från naturalism, och att allt har kommit ur intet, -
utan orsak och mål, -
så går det ju ingenstans.
Det går någonstans men ingenstans.
Varför skulle något vara framsteg, när vi inte har några värderingar?
Österländska livsåskådningar har en cyklisk syn på tiden just därför.
Där ser man ingen utveckling.
Så det västerländska samhällets tro på utveckling -
är en sekulär version av den kristna synen på linjär historia.
När man har tagit bort meningen så har det blivit en myt -
som tröstar den sekulära människan.
Är det en barnslig tanke eller vad tänker du om det här: -
Om man tänker på vår planet som kretsar runt i universum -
så är det som att sitta i ett flygplan -
utan att veta varför och vart det är på väg.
Som ett jättelikt plan som vi lever och bor i -
och om någon frågar om livets mening, -
så svarar man att något sådant finns inte.
Är det inte ett djupt desperat synsätt?
Kan detta ha något att göra med -
all förtvivlan, depression och psykiska problem i vår tid?
Särskilt bland unga människor.
Viktor Frankl är känd för att ha utvecklat logoterapin.
Han talar om noogen neuros, psykiska störningar som föds -
när människan upplever att livet inte har någon mening.
Frankl var själv fånge i Auschwitz, -
och han såg att bara de människor som trodde på en mening i livet -
orkade leva genom de svåra omständigheterna.
De som såg livet som meningslöst dog.
De hade inte ork och motivation nog -
att överleva hungersnöden och överansträngningen som rådde.
Han har utvecklat tankesättet -
som förespråkar att människan ska sträva efter en mening i livet.
Annars blir människan förtvivlad.
Detta hotar också den psykiska och fysiska hälsan.
Du nämnde att han var där i Auschwitz.
Vissa säger ju att lidandets problem -
strider mot att Gud skulle ha skapat en mening.
Ja många tänker så, men då måste de först utgå från -
den kristna kontexten som innehåller gott och ont.
Lidandets definition bygger ju på att det på något sätt är negativt.
Men är vi strikta naturalister, så har vi ingen orsak -
att tänka att lidande är värre än icke-lidande.
Det kan kännas annorlunda men det finns ingen värdeskillnad.
Jag har märkt att detta är svårt att förklara i diskussioner.
Om det inte finns en skapelse och skapare -
utan allt bara har kommit ur slumpen -
så säger människan att det inte kan finnas någon Gud -
eftersom det finns lidande.
Men hela protesten utgår ju från att det finns en Gud.
Annars blir ju protesten helt meningslös.
För i en värld som har kommit ur intet -
så är allt bara som det är.
Just det att människor framställer protesten så starkt.
Människor upplever det så starkt, det vittnar om att människor känner -
att allt borde vara bra och perfekt, så som vi skapades.
Som när Gud sa att "allt var gott".
Den förväntningen är inbyggd i oss.
Samtidigt är Gud inte främmande för lidande.
Det ligger ju i den kristna trons kärna -
att Kristus lider på korset för våra synders skull.
I kärnan ligger ju också att Kristus möter oss i vårt lidande -
så det behöver inte vara enbart destruktivt.
Kristus kan vända våra förluster till segrar.
Våra misslyckanden till framgångar.
I den bemärkelsen att de för oss närmare Honom -
som är hela meningen med tillvaron, som Bibeln uttrycker det.
Allt är skapat genom och för Honom.
Något man tänker på när man talar om meningen med tillvaron, -
är att vi ofta fastnar i att en person som gör "något stort", -
har en särskild mening med sitt liv.
Någon komponerar ett verk som spelas i århundraden.
Men en helt vanlig människa -
som lagar mat och går till jobbet, -
denne persons liv har så att säga ingen mening.
Vad säger du i ljuset av Bibeln om detta?
Bibeln talar ju mycket om detta.
Som Jesus säger, "de sista ska bli de första och de första de sista".
Den som ens ger ett glas vatten till en av de minsta -
har gjort en värdefull handling.
Gud kan se våra handlingar på ett helt annat sätt än vi.
Är det så att i Bibelns ljus -
kan vad som kan tyckas vara en betydelselös handling -
vara otroligt viktig i Guds plan?
Bibeln har ju en tanke om att vissa handlingar består.
Vissa handlingar brinner i eld.
Vissa handlingar tål elden.
Elden är väl den eviga Gudens heliga bedömning om saker.
Vad är sådant som på riktigt för- härligar Kristus och Hans betydelse?
Är det inte också så -
att de berättelser som våra liv är delar av -
har betydelse?
Exempelvis någon ger Jesus på korset något att dricka.
Det verkar vara en liten handling, -
men den handlingen berättas i hela världen som undervisning.
En annan är när en kvinna ger ett litet mynt i offerkistan -
och Jesus berättar om det -
och hennes lilla handling som kunde tyckas helt obetydlig -
men Jesus säger att hon gav mer, hon gav sig själv.
Är det som du säger, att vi inte kan mäta vad som är viktigt?
Att en viss dag var viktig i Guds ögon.
Men den där andra dagen tycktes det inte hända något.
Jag kan helt missta mig i min bedömning.
Det är precis så, om vi tänker på tjuven på korset.
Hans liv såg ut att vara ett fullkomligt misslyckande.
Han gjorde ett brott, åkte fast och blev korsfäst.
Men han korsfästes bredvid Jesus och sa några odödliga ord -
som nu återupprepas runtom i världen.
Så hans liv har haft en enorm inverkan.
I alla de här exemplen använder Gud -
små detaljer ur människors liv -
och som den stora skaparen målar Gud ett mästerverk -
där en människa som inte känner en väldig mening med sitt liv -
och inte tror sig kunna uträtta storverk -
ändå genom tron på Jesus kan leva i vetskapen att livets dagar -
är en del av Guds stora plan.
På det sättet är allt betydelsefullt.
Precis, och Gud kan göra allt detta när människan misslyckas totalt.
Som tjuven på korset, inte föreställde han sig -
att orden han sa skulle spridas över hela världen i årtusenden.
Vi kan jämföra med det vi talade om i början -
att om det inte finns någon Gud -
så är ett misslyckande bara ett misslyckande.
Det är ens eget fel och man tillför inget och allt slutar där.
Det finns ingen skapare som kan vända det och ge det mening.
Gud kan ju ta ett trasigt lerkärl och göra det nytt som Han vill ha det.
Så som människa ska man inte tänka att man har slösat bort sitt liv.
För i ett ögonblick kan man möta den eviga meningen.
Den mörkaste stunden i Jesu liv, när Han ropar till Gud på korset -
i sin övergivenhet -
är orsaken till att Gud aldrig överger oss.
Det blev räddningen för hela världen.
Tack Tapio Puolimatka för att du var med i programmet.
Dina tankar kan man läsa mer om i dina böcker.
Till exempel "Usko, tieto ja myytit" (på finska) om tro, vetande och myter.
Där avhandlar du Guds existens och de utmaningar den möter.
Så förklarar du också varför människor har så svårt att tro.
Din senaste bok är "Tiedekeskustelun avoimuuskoe" (fi).
Här studerar du de senaste årens akademiska debatt i Finland.
Mycket intressant bok där du för dialog med ledande finska tänkare -
om frågor kring Gud, vetenskap, tro, evolution och mycket annat.
Tack Tapio Puolimatka för att du pratade med oss om livets mening.
Tack kära tittare för att ni återigen var med oss.
Även de minsta saker i våra liv kan få stor betydelse i Guds plan.
Ha en välsignad vecka och vi ses igen.
Översättning: Himlen TV7