Piiblikohvik
Tere tulemast taas Piiblikohvikusse!
Täna räägime kasvatustraditsiooni ja -teooria professori
Tapio Puolimatkaga.
- Tere tulemast saatesse! - Aitäh.
Tapio töötab Jyväskylä Ülikoolis, on kirjutanud mitmeid raamatuid.
- Sinu uusim raamat on "Teadusarutelu avatuse test",
kus räägid viimastel aastatel erinevates ülikoolides
peetud aruteludest Jumala olemasolu, evolutsiooniteooria ja muu teemal.
Rääkisime varasemates saadetes, kuidas Jumala olemasolu on nähtav
meid ümbritsevas looduses - see on üldine ilmutus,
kus Jumal on ilmutanud end kõigile inimestele.
See on ilmne, nagu õpetatakse Roomlaste kirja alguses:
"Jumala viha ilmub taevast inimeste igasuguse jumalakartmatuse
ja ülekohtu vastu, nende vastu, kes tõde hoiavad ülekohtu kammitsais,
sest et see, mida teatakse Jumalast, on nende keskel avalik,
Jumal on seda neile avaldanud.
Tema nähtamatu olemus, tema jäädav vägi ja jumalikkus
on ju maailma loomisest peale nähtav, kui mõeldakse tema tehtule,
nii et nad ei saa endid vabandada." Need, kes eitavad Jumala olemasolu.
Kuigi Jumala olemasolu on ilmne ja see on nähtav selles,
kuidas kõik on planeeritud, kõikjal on nähtav disain,
on seda viimasel ajal püütud jõuliselt eitada.
Ylikoski ja Kokkonen on oma eelmisel aastal ilmunud
evolutsiooni käsitlevas raamatus kirjutanud näiteks inimese ajudest:
"Ajud ei ole üliintelligentse ja kõiketeadva inseneri toodang,
vaid kõigi evolutsiooni toodete moel olemasolevaist arengu toodetud
ehitusmaterjalidest kogutud kõike muud kui peen sepitsus
Inimese ajud on lühinägeliku evolutsiooniprotsessi tulemus,
mis on lahendanud tollaseid probleeme
mõtlemata struktuuride tulevasele evolutsioonipotensiaalile,
mistõttu leidub ajust märkimis- väärseid arengulisi piiranguid."
Ylikoski ja Kokkoneni meelest ei ole ajud "mingi peen sepitsus".
Mida sina sellest arvad?
- Siinkohal on huvitav see, et Ylikoski ja Kokkonen
ei aktsepteeri ajusid üliintelligentse inseneri tööks.
Ükski insener ei ole teinud ühtki plaani ilma ajudeta,
vaid just nende ajude abil.
Kogu maailma tuntud intelligentsus on toodetud nende ajude abil.
Kui Ylikoski ja Kokkonen peavad ajusid õnnetuks sepitsuseks,
on hämmastav, miks nad kirjutavad nende õnnetute ajude abil raamatu
ja ootavad, et loeksime seda ning õpiksime sealt midagi?
Väita ühelt poolt, et ajud on õnnetu sepitsus,
ja oodata teiselt poolt, et usume nende argumente,
mis on toodetud selle õnnetu sepitsuse abil,
tõmbab jalad alt kogu nende enda mõtlemisel.
- Kirjutad oma raamatus "Teadusarutelu avatuse test",
kuidas inimese ajudes on ligi 100 miljardit rakku,
mille vahel on olenevalt rakkudest mitusada kuni 200 000 ühendust
ühe raku kohta.
Ajuüksuste ühendamine üks ühendus sekundis
24 tundi ööpäevas kestaks 32 miljonit aastat.
See räägib just sellest, kui äärmiselt peenreguleeritud
ja üliintelligentselt disainitud on inimese ajud.
Nagu Paulus kirjutas: inimesed hoiavad tõde ülekohtu kammitsais.
Selline peenreguleeritud ehitis määratletakse õnnetuks sepitsuseks,
vaid seetõttu, et eitada selle loomist Jumala poolt.
Seda kõike tehakse objektiivse teaduse nimel.
Intelligentsed inimesed peavad end intelligentseks,
kui eitavad kõige ilmsemaid fakte inimese ajudes.
- Oled viimastel aastatel keskendunud nn uusateistlikule
ehk meie aja ateistide ja naturalistide kirjandusele.
Kas see on üleüldine, et eitatakse disaini,
mis on niivõrd ilmselt kõikjal meie ümber?
- Üldine on see, et teiselt poolt peavad nad tunnistama,
et kõik näib disainituna ja pidevalt on kiusatus uskuda,
et kõik on planeeritud, kuna see näib eesmärgipärasena.
Seejärel leitakse mingi detail, kus võib näha mingit probleemi.
Ylikoski ja Kokkonen on erilised selles suhtes,
et valisid ühe universumi meisterlikumaist asjust
ning nimetavad seda õnnetuks sepitsuseks.
See on nende eriline leiutis.
- Mul on tsitaat ühelt kuulsamalt uusateistilt Dawkinsilt,
kes möönab planeeritust.
Ta räägib gepardist ja gasellist.
Gepard ajab gaselli taga ja saab tolle kätte.
- Ta möönab disaini teatud viiteraamistikus?
- Jah. Ta räägib gepardi disainerist, kes on teinud gepardi
suurepäraseks tapjaks ja hiilgavaks jooksumasinaks.
Teiselt poolt räägib ta gasellist, kes on disainitud põgenema.
Ta kirjutab nii:
"Taeva pärast, kelle poolt see disainer ometi on?
Vaadates gepardi pinges lihaseid, paindlikku selgroogu,
võib vältimatult järeldada disaineri soovi,
et gepard võidaks.
Kuid vaadates jooksvat, põiklevat, hüplevat gaselli,
jõuame täpselt vastupidisele järeldusele.
Kas disaineri parem käsi teab, mida tema vasak käsi teeb?
Kas ta on sadist, kellele meeldib tugitoolisport
ja ta tõstab igavesti mõlema poole panuseid,
et kasvatada tagaajamise pinevust?"
Tema argument on tagurpidi pööratud
ja ta möönab tippdisaini olemasolu,
kuid näeb nüüd probleemina disaineri sadismi,
kuna too on loonud ühelt poolt gepardi ja teiselt poolt gaselli.
- Dawkins püüab antud olukorras tõestada,
et vähemalt Piibli Jumal ei ole loonud maailma,
kuna Piibli Jumal on täielikult armastav Jumal
ja Piibli järgi on kõik loodud halastava Kristuse kaudu,
kes on Sõna, kelle kaudu kõik on loodud.
Dawkins püüab öelda, et gepardit vaadates võib ta möönda
selle näilist tippdisaini ja sama kehtib gaselli kohta,
kuid tegevuspilt on sadistlik.
Seega - kui tahate uskuda Loojat, peate uskuma sadistlikku Loojat.
See on tema argument.
- Ühelt poolt kasutatakse argumenti, et isegi ajud ei ole disainitud,
kuid teiselt poolt pööratakse see argument ümber,
nähakse kõrget disaini, kuid see on seotud kannatusega.
Kannatuse probleemi näiteks toob ta parasiitse kiletiivalise.
- Jah. See on ka Darwini näide.
Emane parasiitne kiletiivaline muneb munad
näiteks liblikatõugu sisse, halvab tõugu iga närvisõlme,
nii et too ei suuda liikuda.
Kui munadest saavad kiletiivalise tõugud,
hakkavad need sööma liblikatõuku.
Alguses söövad rasvad, siis seedimisorganid
ning lõpuks alles närvisüsteemi ja südame.
Darwin ja Dawkins küsivad, kas on võimalik,
et täiuslikult armastav Jumal loob situatsiooni,
kus kiletiivalise tõugud närivad liblikatõugu elusana,
söövad selle tasapisi elusalt ära?
- Mida sina kristliku filosoofina kannatuse küsimusele
loomade kannatuse perspektiivist vastad?
- Esiteks on huvitav, et raamatus,
kus Dawkins kirjeldab liblikatõugu kannatusi näitena
võimalikust sadistlikust Jumalast, möönab ta,
et pole teada, kas liblikatõuk tunneb valu olukorras,
kus kõik ta närvisõlmed on halvatud.
Michael Murray avaldas hiljuti raamatu,
kus ta analüüsib loomade kannatuste erinevaid tasemeid.
Tema väitel ei ole liblikatõugu taolistel putukatel
tingimata isegi valu kogemust.
Neil võib olemas olla vaid närvide infovahetus,
mis aitab neil vältida käitumist, mis võib põhjustada hävingut.
Kui liblikatõuk on selline olend, siis pole siin midagi sadistlikku.
Darvinistide põhiargument oleks selle nägemuse puhul nurjunud.
Valu kogemus on omane selgroolistele,
kuid Murray väitel on vaid ahvilised teadlikud valuaistingust.
Gepardi eest põgenev gazell võib kogeda valu,
kui gepard teda ründab, kuid ta ei ole sellest teadlik
nii nagu inimene valu teadvustab.
Inimene, kes satub lõvi küüsi, on rääkinud,
et satub unesarnasesse seisu, kus ta ei koge valu.
Shokk tekitas unesarnase seisundi ja võime oletada,
et loomadel on sarnane aisting.
Kui gepard lööb küüned gaselli, käivitub viimases protsess,
mis uimastab ta mingil määral valu vastu.
- Me ei tea seda täpselt, kuid võime oletada,
et loomadel ei ole ajataju, kus nad mõtlevad,
kuidas neil ei vedanud ja kui kaua see valu kestab.
Teame inimestena vaid inimeste kannatustest.
- Üks oluline vaatenurk on fakt, et elame pattulangenud maailmas.
Jumal kasutab loomade kannatusi, et meile midagi õpetada.
Kui mõelda Darwini ja Dawkinsi argumendile,
kellest viimane on juba teadlik uutest uurimustulemustest
loomade kannatuste vallas ja ta teadvustab,
et liblikatõuk tõenäoliselt ei koge valu,
nii nagu meie seda mõistame, siis miks toob ta kiletiivalise
näiteks Jumala sadistlikkusest?
Dawkinsi raamatuid lugedes on näha, et ta on Piiblit üsna hoolega lugenud
ja Piiblis on koht, kus kiletiivalise näidet kasutatakse
igavese hukatuse eeskujuna minu meelest Jesaja 66. peatükis.
Võiks arvata, et Dawkins mäletab seda kirjakohta
ja kogeb seda näidet seetõttu eriti valulisena.
- Kas see on Jesaja 66:
"Teie näete seda ja teie süda rõõmustab,
teie luud-liikmed kasvavad nagu värske rohi.
On tuntav, et Issanda käsi on tema sulastega,
aga ta needus tema vaenlastega.
Sest otsekui uus taevas ja uus maa, mis ma teen,
püsivad minu palge ees, ütleb Issand, nõnda püsib ka teie sugu ja teie nimi.
Ja noorkuust noorkuusse ning hingamispäevast hingamispäeva
tuleb kogu inimsugu mu ette kummardama, ütleb Issand.
Kui nad välja lähevad, siis nad näevad nende meeste laipu,
kes astusid üles mu vastu; sest nende uss ei sure
ja nende tuli ei kustu. ja nad on jälkuseks kogu inimsoole."
- "Nende uss ei sure" kirjeldab sarnast pilti
nagu kiletiivalise näites.
Uss sööb inimest igavesti ja valu on igavene.
Kristlikus traditsioonis on seda mõistetud nii,
et kui meile on antud lepitusohvriks Jumala Poeg Kristus,
kelle veres on kõigi patud andeks antud,
kuid see on saadaval üksnes usu kaudu.
Ilma Kristuse lepituseta on inimesel süütunne,
millest moodustub igavene valu.
Süütunne on kui uss, mis inimest närib.
Võib muidugi küsida, kas see pilt on kuidagi ebainimlik.
Kui mõelda Hitlerile ja kõigile tema hirmutegudele,
kas oleks parem, kui Hitler ei kogeks kunagi
süü tõttu tekkinud ahistust kõigi oma kuritegude eest?
Kas ta oleks sel juhul paremas olukorras kui siis,
kui ta kogeb süütunnet?
Süütunnet kogedes, isegi kui see on valus,
on ta siiski inimesena paremas olukorras,
kui kõike paadunult tehes ja seda õigeks pidades.
- Jumal lõi algselt kõik heaks,
seejärel inimene langes ja tõmbas endale kaela
kõik kannatuse - langemine avas ukse
ja maailma tuli kurjus, patt ning kannatus.
Selle tulemusel tekkis asju, mille vastu inimene protesteerib,
kuid Jumal kasutab neid pildina sellest,
et on olemas igavene hukatus.
- Ta on loonud looduse pattu langenud maailmas selliseks,
et võiksime saada olukorrast realistliku pildi patu tagajärgedest,
ja sellest, et patt ja kannatus on tõelised.
Mõtet süütundest, mis närib inimest ehk igavesti,
kuna oleme igavesed olendid, toetavad mitmed mõtlejad.
Jean-Jacques Rousseau'l sündis viis last,
kes viiti kõik kohe sünnijärgselt lastekodusse.
See tekitas temas tohutu süütunde ja Rousseau pakkus välja mõtte,
et on palju raskem elada oma süütundega
kui kõige halvaga, mida teised on mulle teinud.
Sellega, millega teised minu vastu eksivad,
võib kuidagi elada, kuid sellega, mida ma ise teen, on raske.
Süütunne on kõige suurem piin.
- Mainisid andeksandmise võimalust. Selle kohta on huvitav kirjakoht
Apostlite tegudes, kus meid õhutatakse meelt parandama
ja pöörduma, et meie patud kustutataks,
nii et Issandalt tuleksid kosumisajad
ja ta läkitaks teie jaoks määratud Messia Jeesuse.
Tema peab jääma taevasse kuni selle ajani,
kui uuendatakse kõik,
millest Jumal on rääkinud oma pühade prohvetite suu kaudu
maailma algusest peale.
Siin räägitakse sellest, et kõik, mis tuli pattu langemise läbi,
parandatakse Kristuse poolt, kes tuleb teist korda tagasi
ja muudab kõik endiseks.
Kõik kannatus ja valu kaovad.
Seetõttu õhutatakse meid meelt parandama ja pöörduma,
et tuleksid hingamisajad ja Jumal läkitaks Kristuse.
Siin on näha lootust, et meil on kellegi poole pöörduda
ja palvetada: "Tule Issand Jeesus, kes olid ristitud".
Sel juhul tuleb kõigele lahendus.
Kui me aga meelt ei paranda, vaid hülgame Jumala
ja Tema pedagoogilised näited looduses,
väites, et Jumalat pole olemas, sel juhul Kristuse tulek viibib
ja see lisab kannatusi juurde.
- Räägitakse palju päästerõõmust ning samas küsitakse
ja kritiseeritakse, miks kristlane keskendub nii palju
ja loeb isegi lastele Kristuse ristilöömise kohta?
See olevat vägivallaihalus, nagu väidavad
kristluse tuumiksõnumi kriitikud.
Ei mõisteta asja tuuma, et iga inimese jaoks on suur rõõm,
kui talle on andeksandmine võimalik.
Vastasel juhul oleks meil olukord, et kellelegi halba tehes,
näriks see mind igavesti.
Inimese suurim piin on mõista oma süüd.
Kui süüd ei saaks kaotada ja elaksime juba praegu
justkui hukatusseisundis selles mõttes,
et meil poleks enam inimsuse süütuse rõõmu,
mille saame tagasi Jumala Poja Kolgatal valatud lepitusvere kaudu.
Siit lähtub põhjus, miks kristlasi nimetatakse vahel "itsitajaiks" -
meil on andeksandmine Kristuse vere kaudu,
See on ülim rõõm, kuna meid on vabastatud süütundest,
millest meil muidu mingit pääset poleks,
kuna mingi tahtmine ei eemaldaks meie sooritatud kuritegusid.
- Mõned on protesteerinud, et igavene karistus
ajas tehtud pattude eest on kohatu.
Kas sel juhul mitte ei unustata, kelle vastu oleme pattu teinud?
Mõtleme maiselt, et kui kaks meest kuskil kaklevad, on see üks asi,
aga kui lööd presidenti, on see hoopis midagi muud.
Meie kuriteod on aga sooritatud Kõikvõimsa Looja vastu?
- Ei tohi unustada ka seda, et kuriteo tegijad ehk meie
oleme loodud Jumala näo järele.
Kui oleme teinud midagi valesti ja kuna Jumal on loonud meid
enda sarnaseks ja Ta on püha, siis nähes oma kuritegu
kogu selle õuduses, on meil juba põrgu olemas.
Miski ei saa seda eemaldada.
See on seisund, kuhu oleme ise ennast tõuganud,
mille oleme ise valinud.
Suures kingituses, et võime toimida õigesti, õiglaselt
ja mõistame, mis on headus, sisaldub samas ka see,
et kui headuse vastu eksime, tunneme end kohutavalt.
Meil on raske aktsepteerida, et oleme midagi sellist teinud
ja seda valu ei võta miski muu, kui Jeesuse lunastusveri.
- Kui mõelda igavesele elule ja igavesele hukatusele,
ja inimene hülgab sellega, mis temas on, Kristuse
ja Jumala armu lõplikult, ei ole midagi,
mis võiks tema südant kunagi muuta, kuna vaid Jumala arm
ja Jumala Vaim võivad muuta inimese südant.
Kui inimene hülgab selle lõplikult, ei saa miski teda enam muuta.
Ta areneb igavesti oma kurjuses ja isekuses,
mis tal Jumala suhtes on.
- Meil on raske mõista, et Jumal ei ole diktaator.
Meil on raske mõista, et Kõikvõimas Jumal
annab inimesele vabaduse.
NSVL'i teisitimõtleja Mihhail Bahtin toob selle esile nii,
et isegi see, kui inimene elab igavesti oma süütundega
tähendab seda, et Jumal annab inimesele vabaduse elada nii
nagu ta ise valib, kuna inimesel on võimalus
võtta oma eluajal vastu lepitus ja saada oma süütus tagasi
ning elada selles tohutus rõõmus.
Kui inimene seda ei vali, siis Jumal pole mingi diktaator
ja ta ei dikteeri ega sunni
ega vea meid juukseidpidi.
- Me pöördume siis, kui kohtame Jumala armu
ja Ta avab oma armus meie silmad ning näeme oma süüd,
kuid Ta annab selle Kristuse tõttu andeks
ja arendab meis seda headust igavesti.
- Bahtin rõhutab just seda, et Jumal ei taha pimedaid orje,
vaid neid, kes armastavad Teda vabast südamest.
Kui keegi ei taha Jumalat vabast südamest armastada,
Ta ei sunni.
Kui keegi ei taha elada tohutus valguses ja armastuses,
on tema elu pimeduses.
- Aitäh, Tapio Puolimatka, et osalesid Piiblikohvikus
ja rääkisid neist asjust.
Aitäh teile, head vaatajad, et olite meiega Piiblikohvikus.
Kohtume nädala pärast ja käsitleme ka tulevikus
usu, Piibli ja eluga seotud küsimusi.
Õnnistatud nädalat!
Tõlge: Monika Jaaguri