PIIBLIKOHVIK
Tere tulemast taas Piiblikohvikusse!
Täna räägime laste õigustest.
Mõni võib küsida, mis on sellel pistmist Piiblikohvikuga?
Tegelikult üpris palju.
Enne kui esitlen oma külalist, loen ühe kirjakoha.
Psalm 68 ütleb Jumala kohta:
"Ta on vaeslaste isa ja lesknaiste asjaajaja,
Jumal oma pühas elamus.
Jumal paneb üksildased elama majadesse."
Jumal on lastest huvitatud.
Teda huvitab nende heaolu. Ta on nende Looja.
Vestlemegi täna laste õigustest
riigiteaduste ja kasvatusteaduse doktori Tapio Puolimatkaga.
Tere tulemast! - Aitäh.
Oled kasvatusteooria ja -traditsiooni professor Jyväskylä Ülikoolis.
Oled kirjutanud mitmeid raamatuid
tänapäeva arusaamadest seoses seksuaalsuse, perekonna ja lastega.
Üks sinu raamatuid on
"Lapse inimõigus: õigus isale ja emale."
Kui täna räägitakse perekonnast ja abielust,
käib arutelu peaaegu 100-protsendiliselt
täiskasvanute tingimustel.
Seepärast räägimegi täna laste inimõigustest.
Sest need jäävad vestlusest peaaegu täielikult välja.
Millest johtub, et oleme selles arutelus nii täiskasvanukesksed,
kui lapse heaolu on ülimalt tähtis?
Peamine põhjus on ilmselt see,
et kui kultuurist kaob
evangeeliumi kuulutamine Kristuse risti ohvrist
puudub meil peegel, mis meile pattu näitaks.
Sel juhul hakkab kõik käima tugevate tingimustel.
Tugevad ehk täiskasvanud valitsevad meediaid ja raha.
Raha ja ka ülikoolimaailma valitsevad mainefaktorid.
Kõikjal mõeldakse nonde seisukohtade järgi,
kes suudavad maksta, hääletada, mõjutada ja oma arvamusi kaitsta.
Lapsed ununevad.
Sellises kultuuris lähtutakse arvamusest,
et oleme head, valgustatud, tsiviliseeritud, meil on palju teadmisi
ja kõik on arenenud.
Nii on kogu meie tegevus areng.
Puudub arusaam, et kui me nii arenenud oleme,
miks pidi Jumala Poeg inimeseks saama
ja ristil meie pattude eest surema.
Kohe kui saabub vaatenurk, et Ta ohverdas ennast
ning võttis pidevalt nõrkadel käest ja tõstis neid üles ...
Ta tuli kultuuri, kus lapsed süstemaatiliselt taeva alla jäeti.
Rooma kultuur aktsepteeris nii seda kui laste seksuaalset ärakasutamist.
See kõik naaseb kohe, kui Kristuse ohver kultuurist kaob,
sest kõik need pahed on meie sees. Ilma peeglita me seda ei näe.
Üks väheseid kohti Uues Testamendis,
kus Jeesus pahandab, on see,
kus Tema juurde tuleb lapsi ja jüngrid nad ära ajavad.
Ta näitab sellega,
et Tal on laste jaoks koht.
Kogu Jeesuse tegevusele on omane, et Ta otsib alati nõrga üles.
Ka siis, kui Ta läks juudi pühadele ja Jeruusalemma,
võiks arvata, et Ta läheb juudi juhtidega kohtuma,
et nende kaudu ühiskonda mõjutada.
Aga Ta läks Betsata tiigi äärde haigeid vaatama,
kel polnud ühiskonnale mingit mõju. Mõned neist ei suutnud liikudagi.
Ta kohtus ühega, kes ei suutnud isegi vette roomata.
Jeesusel on erinev lähtekoht. Ta hakkab haigeid üles tõstma.
Laste hääl kaob kultuuri teadvusest samamoodi,
kui Jeesuse evangeelium tuhmub.
Üks koht, kus argumenteerid jõuliselt selle poolt,
et tuleb arvestada lapse õiguste ja vajadustega,
on rahvusvaheline filosoofiaväljaanne "Philosphia Christi".
Siin on sinu akadeemiline artikkel,
kus vastad kuulsale filosoofile Nicholas Walterstorffile.
Ta on kaitsnud samasooliste abielu.
Vastad temale selle alusel,
et sellega möödutakse
lapse õigustest ja vajadustest.
Räägid ennetavast nõusolekust.
Mida tähendab ennetav nõusolek antud kontekstis?
Kui teeme lapsi puudutavaid otsuseid,
näiteks kui loome abieluvormi,
kus on samasooline paar, ja kui selline paar tahab lapsi,
peavad nad soetama selle lapse moel,
mis jätab ta ilma emast või isast.
Kui teeme lapse suhtes selliseid otsuseid,
peaksime olema moraalselt kohustatud
mõtlema lapse seisukohast lähtuvalt.
Kui ta kord suureks kasvab ja suudab asju mõista,
kas ta nõustuks sellise eluga, kus pole isa ja ema?
Kriitika, mida on esitanud jõuliselt Margaret Somerville, on see,
et antud mõtlemist pole üldse rakendatud.
Täiskasvanueas on need lapsed protesteerinud,
et neilt on röövitud pool nende identiteedist,
ilma neilt endilt küsimata.
Ütled artiklis, et on kolm asja, millele igal lapsel on õigus,
ja räägid samal teemal raamatus "Õigus emale ja isale".
Üks asi on tunda oma bioloogilist päritolu.
Teine on kasvada
oma bioloogilise perekonna ja suguvõsa keskel.
Kolmas on õigus nii isale kui emale.
Ava neid veidi ükshaaval.
Miks on lapsele otsustava tähtsusega oma biloogilise päritolu tundmine?
See lähtub otseselt sellest,
et meie füüsis ja meie bioloogiline olemus
on osa meie isiksusest.
See on meie isiksuse lahutamatu osa.
Seda, kes ma olen, ei saa lahutada mu kehast
ja mu keha pärineb kahelt täiskasvanult, isalt ja emalt.
Kui ma neid ei tunne, on mul raske mõista, kes ma olen.
Laps vajab oma arenguprotsessis teadmist oma päritolu kohta,
et suuta endast aru saada.
Paljude sõnul neist isata-emata kasvanud lastest,
kes ei tea oma isast või emast midagi,
küsivad nad iga päev peeglisse vaadates
oma teise poole kohta.
Neil puudub side selle mõõtmega.
See võib neid iga päev häirida. Neid on uuritud
ja sellised identiteediküsimused on väga tavalised.
Miks on tähtis, et laps saaks kasvada oma isa-ema ja suguvõsa keskel?
Kui mõelda lihtsalt ja konkreetselt,
siis lapsel võivad tekkida mingid haigusnähud.
Tavaliselt tahab arst siis teada suguvõsa haiguste ajalugu,
et otsustada, kuidas last ravida.
Kui sinul on näiteks kolesteroolitase kõrge,
tuleb teada suguvõsa ajalugu eri tüüpi haiguste suhtes,
et teada kui dramaatiliselt tuleks millelegi reageerida.
Selle puudumine mõjutab asju. See on nüüd bioloogiline tase.
Selleks, et tunda ennast ja oma tundeid,
vajab laps vanemailt tagasisidet ja nood peaksid suutma mõista last,
mistõttu bioloogilistel vanematel
on parim võimalus enda ja oma kogemuse põhjal last mõista
ning anda lastele tagasisidet,
mille kaudu laps mõistab oma tundepotentsiaali
ja see saab tema isiksuse osaks.
Kolmas õigus ehk õigus nii isale kui emale -
laps vajab soolise olendina kasvamiseks
mõlema soo dünaamikat.
Soolisus, mida meie kultuur püüab kaotada transideoloogia kaudu,
mis peab soolisust takistuseks ja esitab müstilise mõtte,
nagu inimene võiks vales kehas sündida,
mis on õigupoolest gnostitsistlik mõte
ja pole õiglane fakti suhtes,
et sooline on elu rikastav faktor.
Tahame, et soolisus areneks.
Selleks vajame samastumisobjektiks nii vastassoo kui oma soo esindajat,
et näha nende vastanduvat dünaamikat.
Ja selles dünaamikas, eriti kui isa-ema teineteist armastavad,
sest lapsel on oluline kogeda, et ta on isa-ema armastuse vili,
kaasneb ka sugude tasakaalustav mõju.
Kui lapsel on mingi probleem,
vaatavad ema ja isa seda erinevast perspektiivist,
mis tihti tasakaalustavad teineteist.
Vahel on ühel mõnes valdkonnas rohkem õigus kui teisel,
aga nad kontrollivad teineteise äärmusi.
Ühe vastulausena sellele, mida oma artiklis ka käsitled,
väidetakse, et ei saa ju midagi parata,
kui on olukordi, kus puudub isa või ema,
või mõlemad ja laps on orb.
Nad väidavad, et süüdistad neid
ja adopteerimine muutub probleemiks.
Kuidas vastad?
Need on kaks ise asja.
Wolterstorff saatiski mulle
selliseid väiteid meie kirjavahetuses
Kuid need on kaks ise asja. Minu argumendiks artiklis on,
et kui vaadata lapse õigust elule, pole kellelgi õigust teda tappa,
kuid maailmas siiski tapetakse lapsi.
See, et maailmas lapsi tapetakse, ei tähenda, et mul on õigus seda teha.
See on tragöödia,
et maailmas tapetakse inimesi ja lapsed jäävad orbudeks
või inimesed hülgavad oma lapse.
Adoptiivvanemad halastavad lapsele ja teevad talle heateo,
kui võtavad isa-ema kaotanud lapse ja annavad talle korvava kodu.
Sellest johtuvalt on lapsel õigus
saada korvav kogemus nii isast kui emast.
Adopteerimisolukorras tuleks alati eelistada lahendust,
kus laps saaks korvava kogemuse nii isast kui emast.
Ühelgi täiskasvanul pole õigust lapsi adopteerida.
Kuid lapsel on õigus isale ja emale. Aga meil käib asi vastupidi.
Seegi liigub täiskasvanu tingimuste suunas.
Teisisõnu ei anna see, et paljud lapsed jäävad orbudeks,
meile õigust luua institutsiooni, mis legitimeeriks orvupõlve.
Samamoodi ei anna orjuse eksisteerimine maailmas õigust
orjuse seadustamiseks ühiskonnas.
Olen mitmes kontekstis kuulnud vastulauset,
mille järgi nüüd eksisteerib uurimusi,
mis tõestavad, et pole vahet,
kas laps kasvab kahe mehe või kahe naise
või isa-emaga ja kas need on tema enda omad või ei.
Mida vastad vastuväitele selliste uurimuste kohta?
Oma raamatus "Lapse inimõigus: õigus isale ja emale"
kasutasin vähemalt 50 lehekülge sellele küsimusele vastamiseks.
Tegelikult ei eksisteeri ühtki fakti,
mida oleks pereuuringutes tugevamalt tõestatud, kui see,
et laps tunneb end kõige paremini oma bioloogilise isa ja ema peres.
See on pereuuringutes kõige jõulisemalt tõestatud fakt.
Kuid uuringute kultuuri
on tekkinud ideoloogiliste uuringute vorm,
kus toodetakse uurimusi, mida saab panna meediates
moonutatud valguses teatud eesmärke teenima,
näiteks sooneutraalset abieluseadust toetama.
Kui Soomes jõustati sooneutraalse abielu seadust,
räägiti palju sellest, et maailma suurima uurimuse väitel
elavad kõige õnnelikumad lapsed samasoolistes peredes.
Kui vaatame, mida selles uurimuses tegelikult tehti,
siis teostati seal intervjuusid
mõnesaja samasoolise täiskasvanuga
ja küsiti neilt: Kui õnnelikud on teie lapsed?
Neid võrreldi siis tavaliste nõuandlate statistikaga.
Kui need täiskasvanud ütlevad, et meie lapsed on väga õnnelikud,
kuulutatakse avalikkuses, et lapsed on nendega kõige õnnelikumad,
kuigi uuringuis väidavad täiskasvanud,
et lapsed on nendega kõige õnnelikumad.
Need on sellised uurimused,
mida meediad kasutavad väga moonutatult.
Hiljuti ilmus ajalehes Keskisuomalainen intervjuu
Jyväskylä Ülikooli pereuuringute professori Kimmo Jokisega.
Pealkirjaks oli "Parimat peremudelit pole olemas."
Jokinen ütles midagi sellist,
et see ei oma suurt mõju, kui ...
Ma võin siit lugeda, mis ta ütles.
"Perevorm ei selgita otseselt kuigi palju seda,
kas peres tuntakse end hästi või ei."
Pealkirjaks on "Parimat perevormi pole olemas"
kuid siis ütleb ta, et perevorm ei seleta eriti palju.
Kui ei selgita "eriti palju", siis midagi siiski selgitab.
Juba see on vastuolus pealkirjaga.
Ja siis ütleb ta otse, ning siin see bluff ongi.
Teatud mõttes tõsi, aga eksitav tavalisele lugejale,
kui see ilmub pealkirja all "Parimat perevormi pole olemas."
Sest enamik mõjudest tuleb kaudselt.
Teisisõnu - kui laps kasvab
bioloogilise isa ja emaga peres,
on see perevorm kõige stabiilsem
ja lapsele on tähtis stabiilsus.
Kahe naise perekond on kõige ebastabiilsem.
Kahe mehe moodustatud pere
muutub kiiresti seksuaalselt avatuks,
kus erinevad seksuaalpartnerid tulevad ja lähevad ja laps jääb ...
Kas räägid hetkel uurimistulemustest? - Jah.
Teisisõnu - kõik möönavad seda,
et pere stabiilsus on lapse heaolu seisukohast oluline
ja ebastabiilsus traumeerib last või tekitab käitumishäireid.
Ameerikas on tehtud lihtne uurimus,
mille järgi iga uus partner peres
kasvatab 12 % tõenäosusega seda,
et lapsel tekib mingi käitumishäire.
Igasugune ebastabiilsus tekitab lapsel 12-protsendilise tõenäolisusega
mingeid vaimseid või emotsionaalseid probleeme, kuritegelikkust,
ohjeldamatut seksuaalsust või muud sellist.
Teisisõnu - kui intervjuus öeldakse, et "otseselt ei seleta",
eksitab see tavalugejat, kes ei mõista,
et asi pole otseses selgitamises, vaid selgitamises tervikuna.
Terviktase.
Enamik inimesi loeb pealkirja "Parimat perevormi pole".
Kuid tegelikult on pereuuringud tõestanud tugevaimalt fakti,
et eksisteerib parim perevorm ja laps tunneb end igas mõõtmes parimini,
kui saab kasvada oma bioloogilise isa ja ema terves abielus.
Selle fakti avalik tunnistamine
kahjustab su karjääri pereuuringute vallas.
Sind peetakse eelarvamuslikuks,
fanaatikuks ja sallimatuks, ning tõde ununeb.
Kui puudub Kristuse lepitusohver, tekitab see tõesti süütunnet.
See süüdistab, sest kui lõhun peret,
olen süüdi oma lapse halvas enesetundes.
Ja süüd on raske kanda, kui sul pole andeksandmist.
Omades andeksandmist, suudad sellele silma vaadata.
Kui süütunnet vaatan, oskan ka mõista oma lapsi,
kes kannatavad minu pattude pärast. Siis oskan neile ruumi teha.
Oletame, et olen hankinud lapse viljastamistehnoloogia abil,
nii et tal pole kas isa või ema ehk ta ei tunne üht neist.
Kui seda mingil hetkel möönan,
märkan, et see oli vale ja tunnistan seda endale,
teen lapsele ruumi oma valuga tegelemiseks.
Kui selleks ruumi teen, siis probleem väheneb.
Aga kui see on tabu, nagu see tihti on, ja sellest ei tohi rääkida,
siis probleem süveneb, sest laps peab oma valu tõrjuma.
Selgita veel seda,
et kui eksisteerib ema, isa ja lapse kolmikside,
siis mis selle lapse seisukohast veel nii tähtsaks teeb,
et seal on mõlemad -
naise toodav emaksolemine ja mehe toodav isaksolemine?
Emaksolemise tugevus on selles,
et kui laps sünnib,
tekib lapse ja ema vahel lähedane side juba emaüsas.
Laps tunneb ema ja tema häält juba emaüsas ja tunneb ema ära.
Ema ja lapse vahel tekib sümbiootiline suhe.
Sümbioos on aluseks lapse põhiusaldusele.
Kui selle suhte teadlikult lõhume, nagu tehakse surrogaatluses,
tekitame lapses trauma või põhikartuse,
et tema lähedased inimsuhted purunevad ka tulevikus,
kuigi ta ei tunne veel vastavad mõisteid.
Just seetõttu, et tal pole mõisteid,
kaotab ta ainsa olemasoleva lähedase ja saab kellegi võõra.
Ema toob läheduse. Seda nimetatakse multivitamiiniks.
Isa viib aga last väljapoole,
sest isasuhe tuleb väljastpoolt.
Laps kasvab ema sees, kuid isa läheneb väljast.
Isa viib last rohkem välismaailma,
seab piire, suunab tähelepanu mujale
ning teatud mõttes ka eraldab mingil hetkel emast.
Vaja on neid kaht mõju.
Pereuurijad juhivad tähelepanu,
et on tähtis, et mõlemad, nii isa kui ema,
tegutseksid lapse kasvatamise juures vastavalt oma mehe- või naiserollile.
Isegi kui nad on väga erinevad ja suhe võib olla pingeline,
ei too see kahju,
sest lisab mitmekülgsust, rikkust ja nad kontrollivad teineteist.
Äärmiselt huvitavad teemad. Saateaeg hakkab lõppema.
Naasen algul loetud kirjakoha juurde.
Kuna meie maailm on selline,
et toodame kahjuks teadlikult olukordi,
mida tekib ka muudel põhjustel,
kus lastel pole oma isa või ema, siis Psalm 68 ütleb:
"Ta on vaeslaste isa ja lesknaiste asjaajaja ...,
kes annab hüljatuile kodu." (soome tõlge).
Näib, et Jumal võib tulla olukordadesse,
kus puuduvad isa ja ema.
Ta ise ütleb, et on vaeslaste isa ja lesknaiste asjaajaja.
Esmalt on tähtis tunnistada,
et laps on orb või pooleldi orb,
ja kaotanud isa-ema-lapse kolmiksideme antava kaitse.
See on tõesti suur defitsiit.
Kui seda tunnistada ja möönda, saab ka laps oma valu suunata.
Siis saab öelda, et tal on Taevaisa,
kes on armastav Päästja.
Sel juhul tuleb paranemine. Lisaks on Jeesuse veri.
Kõiges tema vastu tehtud vääruses saab ta selle vere kaudu rahu.
"Lepitatud on ka kõik minu vastu tehtud vale."
Jeesus võib kaotada ka selle.
Kui väärtegu eitame, ei pääse Jeesuse veri mõjuma.
Ka väärtegijad saavad sama andestuse.
- Jah. Selle saavad kõik.
Jeesuse vere ja Jumala isaliku armastuse toodud turvalisus
aitab lapsel paraneda.
Täiskasvanugi võib terveneda,
kui mõistab, et pole olnud täiuslik
või on mõne suure vea teinud.
Täiskasvanu suudab sel juhul tõsiasjadega elada.
See leeveneb, kui täiskasvanu ei vaigista last.
Me kõik, kes oleme lapsevanemad,
peame möönma totaalset puudujääki,
ja ka suuri vigu, mida teinud oleme.
Täpselt. Jeesuse veres saame kõik andeks.
Aitäh, professor Tapio Puolimatka.
Soovitan sinu vanemat raamatut
"Lapse inimõigus: õigus isale ja emale"
ja uuemat raamatut
"Seksuaalrevolutsiooni usulised juured".
Need on rasked ja sügavad küsimused, millest räägime,
kuid on tähtis neist esmalt rääkida.
Teiseks teame ja teadvustame, et Jumal on vaeslaste isa
ja meie kõikide isa tänu Kristuse lepitustööle.
Võime elada selles turvalises teadmises.
Õnnistatud nädalat! Kohtume nädala pärast Piiblikohvikus!
Olen Leif Nummela ja teen Piiblikohviku saadet.
Kui kristlikud telesaated on sind õnnistanud,
kas kaaluksid selle teletöö toetamist?
Võid näiteks helistada TV7 Eesti annetustelefonil 900 1777.
Kõne hind on 7 euri.
Võid teha ka ülekande ekraanilolevate või Eesti kanalite kaudu.
Õnnistatud nädalat!
Lisainfo: www.tv7.ee
Tõlge: Monika Jaaguri