PIIBLIKOHVIK
Tere tulemast taas Piiblikohvikusse!
Täna räägime Piiblikohviku jaoks veidi haruldasemal teemal -
nimelt kurnatusest.
Iseenesest pole teema haruldane ja seepärast sellest räägimegi.
Mul on külas Sari Savela. Tere tulemast! - Aitäh.
Oled veebilehe seurakuntalainen.fi peatoimetaja
ja töötad Perussanomas ning sinu kirjutisi
näeb ajakirja Elämä lehekülgedel ja mitmes teiseski kohas.
Oled täna siin, sest oled avalikult eri kontekstides rääkinud ja kirjutanud
oma kogemusest kurnatusega.
Räägi, mis juhtus ja kui võimalik, siis ka miks.
Jah. Võiks öelda, et olen
kurnatuse teemal kogemusekspert.
Kuue aasta eest jõudis mu elu nullpunkti, kui nii võib öelda.
Olukorrale eelnes pikk sündmusteahel alates 2008. aastast,
kui mu vanim laps haigestus autoimmuunsesse haigusse,
mis nõudis pidevat ravi. Pool aastat hiljem haigestus teine laps
teise autoimmuunsesse haigusse, diabeeti.
Ellu tuli mitmeid koormavaid faktoreid.
Tööelurindel oli mingil määral töötust,
kuna olin ettevõtja.
Ühe aasta jooksul
lõpetati minuga kaks koostöölepingut.
Sattusin mitmes eluvaldkonnas raskesse olukorda.
See oli mitmeaastane protsess.
2012. a kevad-suvel mõistsin,
et ma ei ole terve.
Millest sa seda mõistsid? Mida sa märkasid?
2012. a aprillis sõitsin Jordaaniasse ühe sõbraga kohtuma.
Mu raamat "Kurnatusest uude ellu" algab sellest loost. See on tähtis,
kuna reis oli positiivne ja hea ning olin seda kaua oodanud,
kuid paar nädalat enne seda haigestus mu mees,
samuti pika protsessi järel.
Lühidalt öeldes diagnoositi tal läbipõlemine.
Ta oli neli kuud haiguslehel.
Minu Jordaania-reisi ajaks oli tema kohati mängust väljas.
See tekitas minus tunde: "Appi! See ka veel!"
Ma ei tahtnud reisist loobuda,
sest olin seda kaua oodanud ja sellesse investeerinud.
See oli osaliselt tööreis, sest olin veel ettevõtja
ja olin seal kokku leppinud intervjuu.
Osaliselt oli reis isiklik. Osalesime ühe sõbraga,
kes tollal Jordaanias elas, eestpalvenädalal Jordaania eest.
See oli aasta pärast Araabia kevadet.
Meie seltskond oli rahvusvaheline.
Jordaaniasse minekuks oli mitu põhjust.
Olin seda oodanud ja kogu energia sellele suunanud.
Reis ise oli väga tore.
Kuid juba lennureisi ajal hakkas psüühika murenema.
Mäletan seda lendu Helsingist Istanbuli, kus ma lihtsalt nutsin.
Vesi hakkas tammidest läbi murdma.
Kodune olukord ja minu enda sügav kurnatus,
mida ma ise veel ei tajunud.
Reis läks kenasti. Naasin koju ja tundsin, et elu libiseb nagu käest.
Mulle tundus, et pidin kasutama kogu oma energia,
et mingid tavalised tööasjad tehtud saaksid.
Olin rusutud meeleolus,
lootusetu, nõutu, lohutamatu ja nutt oli kerge tulema.
Mitu nädalat möödus sellises meeleolus
ja abikaasa soigus pidevalt, et pean vastu pidama.
Kogu pere ja selle argipäeva püstihoidmine
tundus minu õlul olevat.
Mingil hetkel mõistsin,
et see pole normaalne ja vajan ehk välist abi.
Mul oli raske seda endale möönda.
Eelkõige arvamuse tõttu,
et kurnatus tähendab sama mis läbipõlemine.
Et see oleks nagu hullumeelne töötamine
80 tundi nädalas pikka aega ja siis põletakse läbi.
Arvasin, et ma pole nii palju töötanud, ja ma ei saa olla läbipõlenud.
Seepärast oli mul seda raske mõista.
Võtsin ühendust ühe tuttava hingehoiuterapeudiga
ja tal oli aega minuga tegeleda.
Kohtusime temaga regulaarselt umbes aasta.
Ta aitas mul oma olukorrast aru saada.
Kaardistasime minu stressipiirid
ja leidsime, et olen viimase piiri peal mitmes eluvaldkonnas -
laste haigestumised, tööolukorrast johtuvad majandusmured,
mehe olukord ja palju muud.
Ja see oli kestnud mitu aastat.
Ta ütles: "Sari, pole ime, et sa kurnatud oled.
Sa pole selle lävel, vaid tõsiselt kurnatud."
Vajasin kedagi teist, kes mu olukorra sõnadesse paneks,
mõistmaks, et see tõesti nii on.
Kui läksid abi otsima pärast seda, kui see oli mõnda aega kestnud,
kas see oli raske ja mõtlesid, et sa ei saa abi otsida,
või oli see loomulik ja kerge?
Mul ei olnud mingit häbikünnist
ja ma ei tundnud, et abi otsimine oleks midagi häbiväärset.
Pigem oli sügavalt sisimast tulev mõte, et keegi ei saa mind aidata
ja pean sellega ise hakkama saama.
See oli ehk takistuseks, mis mul tuli meelte tasandil ületada.
Mind on võimalik aidata.
Oled olnud ka aastaid veendunud kristlane.
Kuidas on see seotud vaimsusega?
Kas esines mõtteid, et Jumal on mind petnud
või kuidas sellega oli?
Hea, et sellele tähelepanu juhtisid, sest see oli rohkem isegi vaimne kriis.
Olin olnud neli aastat ettevõtja
ja toimetasin kaht ajakirja.
Üks neist oli tegelikult minu kutsumus. Tundsin, et just selleks ma elangi.
Olin kristliku perekonnaajakirja peatoimetaja.
Tegin seda kirglikult ja pühendunult.
Tahtsin teha tööd kristlike väärtuste, kristliku kasvatuse
ja kristliku peretöö heaks.
Tundsin, et see oli Jumalalt mulle antud ülesanne.
Äkitselt lõpetas kirjastaja mu lepingu.
Ja see on ärimaailmas tavaline.
Majanduslikel põhjustel oli neil kergem teha seda tööd oma jõududega,
sest tol hetkel olin ettevõtja, kuigi algul olin nende palgal olnud.
See oli mulle kohutavks šokiks.
Olin pettunud, sest olin kunagi
just Jumala tahet otsides sellele töökohale läinud.
Olin loobunud heast tööst ja teatud mõttes "karjäärist".
Aga selle kristliku pereajakirja nimel olin loobunud oma eelmisest tööst.
Sain aru, et Jumal kutsus mind sinna.
Ja äkitselt see uks sulgus.
Mõtlesin, et kui see oli mu ülesanne ja kutsumus,
siis milleks ma nüüd olemas olen. Tekkis olemasolukriis.
Kutsumuse ja eluülesande kriis. Mis mu elu mõte on?
Muidugi olin Jumala laps edasi,
aga sellega oli seotud palju pettumust Jumalas.
Palju leina.
On huvitav, et kui kristlased kuulevad, et keegi on Jumalas pettunud,
siis osa hakkab muretsema ja tekib suur vajadus Jumalat kaitsta.
Nad kardavad, et hakkan Jumalale selga pöörama.
Asi pole selles.
Ma teadsin, et mul pole pöörduda kellegi muu kui Jumala poole.
Teatud mõttes kaebasin Jumalale, leinasin Jumala ees.
"Issand, miks sa mind petnud oled?" Küsisin seda kõike Jumalalt.
See oli protsessi osa. Samas teadsin sügaval sisimas,
et Tema on mu sellesse olukorda viinud.
Mingil eesmärgil.
Asjad ei sünni juhuslikult, kuigi need mulle haiget teevad.
Kas mingis etapis tuli lõpetada
kogu aktiivne töö ja muu, ja peatuda?
Jah. 2012. a suve jooksul mõistsin,
et kui tahan paraneda, pean kõigest taanduma.
Olime lubanud abikaasaga tol suvel abielutöös mitmeid loenguid pidada.
Pidime need ära ütlema ja oma olukorda selgitama.
Ka koguduse nõukogust pidin aastaks eemale jääma.
Loobusin kõigist vabatahtlikest ülesannetest.
Arvasin siiski, et küllap suudan veel neid mõningaid allesjäänud töid teha.
Aga augustis pidin siiski alandlikult tunnistama,
et vähesed kokkulepitud tööotsad tundusid täiesti ületamatuina.
Läksin arsti juurde ja sain haiguslehe kuuks, siis teiseks
ja lõpuks olin pool aastat haiguslehel.
Selle vältel diagnoositi ka keskmise raskusega masendus.
Kurnatus iseenesest pole diagnoos, mis õigustaks haiguslehele jäämist,
Sellega on tavaliselt midagi muud seotud.
Masendus ja kurnatus on tihti teineteisele väga lähedal.
Sümptomid on sarnased.
Olite siis mehega mõnda aega üheaegselt niiöelda peatunud.
Jah. 2012. a suvel olime paljuski mängust väljas.
Lastele on ilmselt sööbinud mällu pilt,
kus me magamistoas voodis lebame.
Tol hetkel tuli lastele kinnitada,
et oleme mõlemad kurnatud ja mängust väljas,
kuid see läheb mööda, kuigi me ei saanud selles kindlad olla.
Meie saateaeg on piiratud, kuigi ma ei taha tagant kiirustada,
aga suunan küsimuse sinnapoole,
et kuidas sealt peatumisest ja kõigest loobunud inimesena
pääseb tagasi tööellu ning rahu, rõõmu ja elujaatamise juurde?
Teekond oli üsna pikk.
Tihti öeldaksegi, et sama kaua, kui on kestnud kurnatusse jõudmine,
kestab ka sellest taastumine.
Minu kurnatusse jõudmise protsess oli samuti pikk olnud.
Minu kurnatusega on seotud ka see, et olen inimesena sooritaja,
kohusetundlik ja selline koormakandja.
Olen kolmest lapsest vanim ja olen väikesest peale
koormakandja rolli võtnud.
Mõtlen, et küll ma hakkama saan ja venin ja pean vastu,
kuni piir ette tuleb ja viimane kõrs kaamli selja murrab.
Mul aitas paraneda esmalt kõigest eemale jäämine.
See oli lausa elutingimus.
Tuli keskendada kogu energia taastumisele
ja hakata tegema vaid asju, mis veidigi head tundusid,
mis endale mingitki rahuldust tõid,
kuigi see on veidi liiga tugev sõna.
Midagi, mis veidigi hea tundus. - Meelepärane. - Jah.
Eluisu oli tol ajal üsna kadunud.
Asi polnud vaid elumõttes, vaid ka -isus. Rõõmu polnud.
Olin rõhutud, lootusetu, nõutu. Küsisin: Kas selline mu elu oligi?
Kas see on kõik? Mul oli ju veel unistusi ja mõtteid.
Sellega oli seotud ka lõputu väsimus. Olin pidevalt hirmus väsinud.
Kui haiguslehele jäin, tuli viimane lahtilaskmine
ja olin tõsiselt väsinud, nii et magasin päeval ja öösel
ja ikka olin väsinud ega jaksanud eriti midagi teha.
Liikusin palju. Läksin jõusaali ja ühinesin rühmavõimlemisega.
See ei pruugi kõigile sobida, sest hull liikumine võib väsitada,
kuid mind see aitas, kui palju liikusin.
Uurimused kinnitavad,
et pulssi kiirendav liikumine elustab ajutegevust
ja serotoniini tootmist.
Kas suutsid seda teha,
kui peas keerlesid pidevalt mõtted ja oma olukord?
Suutsid siiski konkreetselt tegutseda?
Mul oli tegelikult pigem zombie-tunne.
Tundeelu oli halvatud ja akud olid tühjad.
Ajukapasiteet oli ära kasutatud
ja zombie kirjeldab seda tunnet hästi.
Tundeelu oli täiesti surnud.
Aga mind aitas, kui end põhjalikult läbi raputasin.
Käisid teraapias ja rääkisid kõigest.
Teiseks hakkasid võimlemas käima.
Need tunduvad antud olukorras väga mõistlikud asjad.
Kas tegid veel midagi konkreetset?
Vastukaaluks pulssikiirendavale liikumisele
oli koeraga metsaskäimine. See oli väga terapeutiline.
Meil on kodus käppadega terapeut, kes oli samuti tähtis ravielement.
Pikad jalutuskäigud koeraga ja mets ise ka.
Jääd vaatama, kui kaunilt valgus mõnd puud tabab.
Oli aega esimest korda elus peatuda, mul oli luba imetleda
ja polnud vaja midagi sooritada ega teha.
Üks suur asi, millele viitab mu raamatu pealkiri
"Kurnatusest uude algusse" - see uus algus oli fotograafia,
mida hakkasin õppima 2012. a algul.
See oli ainus, mida ma ei peatanud.
Seda jätkasin, kuigi polnud kindel, kas suudan selle eksami ära teha.
Lõpuks sooritasin nii põhiõppe kui ka profifotograafi eksami.
Selle kaudu hakkas tulema uuesti loomisrõõmu ja asju, mis inspireerisid.
Tegin ka palju käsitööd.
Uurimused kinnitavad, et seegi elustab ajutegevust.
Tegin neid asju ja puhkasin rohkesti. Magasin palju.
Väga konkreetsed asjad ja valikud. - Jah. Väga konkreetsed.
Sealt tuleb energiat. Nii mina kui sina kristlastena
reklaamime, et usk on jõu allikas. Kas pole? - Jah.
Kuidas sellega oli, kui kõik peatus? Kas see oli jõuvaruks?
Nii palju peab ehk ajas tagasi minema,
et kogesin 2001. - 2002. a kandis jõulist vaimset uuenemist.
Mu usuelu sai justkui uue mõõtme ja sügavuse.
Palveelu muutus elavamaks, Jeesus sai armsamaks
ja toimus palju inspireerivaid asju.
Ka see usuelu muutus aastatega sooritamiseks.
"Kui ma rohkem palvetan, siis Jumal vastab võimsamalt."
"Kui Teda rohkem ülistan, on Ta mulle lähemal."
"Kui loen rohkem Piiblit, saan paremini ülesehitatud".
Samas on see kõik tõsi, aga kui sellest saab sooritamine,
siis kaob arm ära.
Ja kui sind viiakse olukorda, kus sa lihtsalt midagi ei jaksa,
kui su usuelu on nagu ärakuivanud rosin
ja oled Jumalale vihane,
oled pettunud kristlastes ja nende teguviisides,
ei jaksa sa palvetada ega Piiblit lugeda.
Kõik intellektuaalselt väljakutsuv, nagu kirjandus - ei jaksa lugeda.
Kui midagi Piiblist lugesin, siis Psalme,
need olid kergesti omandatavad. Ja palveelu sisuks oli: Jeesus aita.
Varem olin kuulanud palju ülistust ja vaimset muusikat.
Kurnatuse ajal kuulasin muusikat vaid korra -
2012 a juulis "Laule murtuile".
See ravis mind. Pärast seda ei jaksanud ma muusikat kuulata.
Ma ei kannatanud seda ja see avaldas ajudes vale mõju.
Vajasin eemaletõmbumist kõigest stimuleerivast.
Kas sul oli kõige selle vältel tunne, et Jumal on sinuga?
Kas sul ei tekkinud tunnet, et tahad sellest jamast lahti saada?
Ei mingil juhul. Sügav usk oli pidevalt. Olin kogu aja Jeesusega.
Teadsin, et ma tean, et ma tean, et mul pole kellegi teise juurde minna.
Läbisin seda kõike koos Issandaga.
See oli ehk armukool.
Armu sügavaimat olemust mõistab ehk siis,
kui sinus endas pole midagi, aga oled sunnitud lootma,
et kui Jumal mind siit ei tõsta, siis siia ma jään.
Nii et asi pole selles, kui palju ma pean tegema,
vaid ma ei suuda midagi teha.
Ma ei suutnud endast midagi välja pigistada.
Ühes mu lemmikpsalmis ütleb Taavet: "Oma edu ajal ütlen: Ma ei kõigu iial!"
Mul endalgi on olnud selliseid "tundekogemusi".
Aga kui tuleb teistsugune päev? Elus juhtub piisavalt asju,
mis su täiesti põlvili ja näoli maha suruvad.
Sa ei jaksa ega suuda midagi ja pole enam midagi välja pigistada.
Siis mõistan, et ma pole human doing, vaid human being
ja Jumal armastab mind selle pärast, kes ma olen, mitte mida ma teen.
Kuidas ma usku ette kujutan,
omab sellisel hetkel suurt tähtsust.
Kui see oleks veel üks vaimne nõudmine kõigele lisaks,
ei aitaks see sugugi.
See oleks kohutav mõte,
kui peaksin oma olukorras kuidagi rohkem palvetama
või midagi rohkem tegema.
Ma ei suuda ju, kui tühjaks pigistatud olen.
Mida ütled tänapäeval ... Või küsin kõigepealt,
et kui vahehaaval paranesid,
siis milline oli see päev või asi,
kui said tõdeda, et nüüd oled tagasi.
See võttis mitu aastat.
Nüüd, kuus aastat hiljem tunnen,
et jõud on taastunud.
Elus on taas uut inspiratsiooni ja uusi asju.
Kuid elatud elu jätab alati mingi jälje.
Liigud ettevaatlikumalt ega lase inspiratsioonil kaasa viia.
Küsid Jumalalt tõsisemalt, kas see järgmine on ikka minu koht.
Olin ehk vabatahtlikel rinnetel end liiga laiali venitanud.
Ma polnud hoolitsenud,
et erinevate eluvaldkondade vahel oleks tasakaal.
Elu ei saa olla üksnes vaimne töö või vabatahtlik vaimne töö.
Või üldse töö. Või ainult töö ja pere. Seal peaks ka muud olema.
Midagi, mis sind innustab, annab jõudu ja värskendab.
Muidu tundub olemine kitsam.
Mida ütleksid tänapäeva inimesele,
et kas on märke, mille järgi asjal õigel ajal sabast kinni saab,
et poleks vaja jõuda punkti, kus kõik peatub?
Millest märkab, et kurnatus läheneb ja midagi peab tegema?
Kindlasti on palju märke.
Isegi see, et märkad oma hoiakutes küünilisust.
Ja ei mäleta, millal viimati rõõmus olid.
Mul oli raske meenutada, millal viimati rõõmus või elevil olin.
Olin juba pikalt vägisi punnitanud.
Uni on heaks signaaliks. Kui näiteks tekivad unehäired
ja ärkad varahommikul asjade üle mõtlema, muretsema.
Kui mälu teeb trikke ja keskendumine on raske.
On mitmeid asju, mida tasub tähele panna.
Osa neist sobib minu puhul praegugi.
Signaale kuulates saab härjal varem sarvist kinni.
Nädalas on alati üks puhkepäev.
Jumal ei ütle oma Sõnas asjata, et ärge unustage hingamispäeva.
Üks päev, kui ei vaadata töö e-maile, vaid tehakse midagi muud,
mis tekitab elu ja värskendab; kui vaikitakse Jumala ees.
Pole juhus, et meile on loodud rütm, kuus tööpäeva ja üks puhkepäev.
Minu meelest see polnud nii. Olin ettevõtjana teinud vea,
et lugesin e-maile ka nädalavahetusel.
Ja peas läks alati mingi ratas käima ning puhkust ei tulnud.
Ehk siis lisaks armule tundub, et elus on oluline ka mitmekülgsus;
et elu poleks ühekülgne ega kitsarööpaline.
Vaimse töö tegijail võib tekkida eksiarvamus,
et vaimne töö võtab elus esikoha. Esikohal peaks olema suhe Jumalaga,
kuid see pole sama, mis vaimne töö või mis tahes muu töö.
Sel juhul peaks ka ajakasutus elus tasakaalus olema.
Kuid vaimne töö, nagu minulgi teatud mõttes pereajakirja tehes,
sai ilmselt liiga suure osa mu elust, ajukapasiteedist, mõtlemisest
ja kogu mu elust tervikuna. - Kui teha niiöelda jumalariigitööd,
on see küll töö, kuid see on veel enam, sest koged,
et teed seda Kõikvõimsa Jumala ees ja seda ei saa niisama teha.
Võidakse ka mõelda,
et maailm on hirmsas olukorras, palju inimesi läheb hukatusse
ja on palju murettekitavat - kindlasti peame ju kõik 24/7 töötama.
Jumal võib lubada endale meid mitmeks aastaks riiulile panna.
Jeesuski tegi vaid kolm aastat aktiivset tööd.
Ja kui hullult rügan, võib juhtuda, et äkitselt ma ei suudagi enam.
Niigi võib minna ja ei tea iial, kas taastud täielikult.
On ka neid, kes peavad töövõimetuspensionile jääma.
Aitäh, Sari Savela, et sellest rääkisid!
Õnnistust peatoimetajatööle netilehes seurakuntalainen.fi!
Ja soovitan kõigile sinu raamatut "Kurnatusest uude ellu".
Pidagem meeles armu, mida Sari rõhutas.
Jumala ees olemine ei sõltu meie tegemistest.
Kui raskelt me seda õppetundi ka õppima ei peaks.
Õnnistatud nädalat! Kohtume nädala pärast Piiblikohvikus!
Aitäh. - Aitäh.
Olen Leif Nummela ja teen Piiblikohviku saadet.
Kui saated on sind õnnistanud ja vaimselt aidanud,
kas kaaluksid kristliku teletöö toetamist?
Seda saab teha näiteks helistades TV7 Eesti annetustelefonil 900 1777.
Kõne hind on 7 euri.
Võid teha ka ülekande ekraanilolevate või Eesti kanalite kaudu.
Nagu kõik töö, maksab ka kristlik teletöö. Sinu toetus rõõmustab meid!
Lisainfo: www.tv7.ee
Tõlge: Monika Jaaguri