PIIBLIKOHVIK
Tere tulemast taas Piiblikohvikusse!
Täna on mu külaliseks
pastor ja piibliõpetaja Ilkka Rytilahti.
Tere tulemast! - Aitäh.
Räägime sinuga 2. Korintlaste kirjast,
mis on Pauluse väga isiklik ja tähtis kiri.
Ta kasutab siin põnevat väljendit.
Ta ütleb 2. ptk 14. salmis:
"Aga tänu olgu Jumalale,
kes meid Jeesuses Kristuses viib igal pool võidukäigus kaasa."
Ava veidi, mida see tähendab, kui Paulus ütleb,
et meid viiakse igal pool võidukäigus kaasa.
Kui mõelda maailmale, kus siis elati,
oli see pilt tuttav. Maailmas on alati sõdu olnud.
kus on alati võitja ja kaotaja pool.
Võidukäik puudutab neid, kes on eluga väljunud sõjatandrilt,
kus peeti toorest lähivõitlust.
Tänapäeval võib teisi kaugelt tulistada ja niimoodi vastast hävitada.
Kui pärast sellist kogemust on ellu jäädud,
on see kindlasti olnud vapustav kogemus.
Paulus räägib sellest, mis tähendab järgida Kristust.
Ta kirjeldab võidukäiku seetõttu, et Pauluse rajatud Korintose kogudus
oli pärast tema lahkumist jäänud üsna headesse kätesse,
kuid seejärel saabus Jeruusalemmast sinna mõne-liikmeline grupp,
kes pidas end superapostleiks,
kelle eludes olevat näha tõeline kristlus
ja Paulus olevat alles algaja.
Risti ja evangeeliumi sõnumi ja sellele keskendumise kõrval
jätsid mõned asjad Pauluse elus mulje nagu oleks ta ebastabiilne.
Ta ütles, et tuleb kogudusse, ja ei tulnud.
Ta ei võtnud tasu. Kreeka kultuuris oli nii,
et mida parem, karismaatilisem ja tuntum mõni kõneleja või filosoof oli
seda suuremat tasu ta võttis.
Pauluse olematu tasu tähendas, et ka tema ise oli null.
Tema isikliku eluga seotud ahistused, vaevad, võitlused ja muu
viisid Pauluse vastased mõttele, mille nad söötsid ette ka kogudusele,
et Paulus pole tõeline apostel, Vaadake, kui sassis ta elu on!
Kui palju koperdamist ja inimlikku nõrkust jms!
Pauluse sõnul käime aga alati Jumala võidurongkäigus.
Ja see ei sõltu mingist üksikust olukorrast
või isegi kui mingid asjad peaksid korduma.
See on oluline ka meie jaoks.
Kui olla aus, siis ei kulge ühegi kristlase elu võidust võitu,
kui väliselt vaadata.
See ei tähenda nagu väidaks Paulus,
et oleme väliselt alati võidukad.
Inimlikult on see siin maailmas võimatu.
Põrkume selle maailma langenud reaalsusega
nii iseendas, teistes kui sündmustes. See on vältimatu.
Kui mõelda Jeesuse elule,
siis Tema, kes tuli tooma maailma jumalariigi reaalsust
ja ilmutas, milline Taevane Isa on, käis oma elus läbi nii võidukaid pooli
kui ka inimlikult sügavaima võimaliku tee kuni ristisurmani.
Ometi polnud see tee, mis lõppes lüüasaamise või kõige kaotamisega.
Vastupidi - see lõppes suurepärase võiduga.
Jeesus võitis patu, surma ja kurjuse väe ja see kestab igavesti.
Kuid see pole veel muutnud maailma nii palju,
et meie ajastu ja reaalsus oleksid asendunud taevase reaalsusega.
Kui tähtis see mõte võidukäigust Pauluse jaoks siin kirjas on?
See on tundemärk sellest,
mida tähendab siin maailmas Kristust järgida.
Kas saab kõrvale jätta inimlikud nõrkused, viletsuse,
raskused, võitlused jms
ja ilma nendeta oleks usuelu tõeliselt taevalik?
Paulus räägib, et Jumal laseb temal ja ta kaaslastel
sattuda korduvalt tõeliselt suurtesse ja sügavatesse katsumustesse.
1. peatüki 9. salmis ütleb ta:
"Meil oli meie endi arvates surmakäsk juba käes."
Antiikaja võidukäigus osales võitnud sõjapealik
ja lisaks läikivais sõjarüüs sõdurid,
kes võitsid lahingutandril vaenlase.
Võidukäigus osalesid aga ka vangid.
Aheldatud vangid teadsid, et pärast triumfeerivat võidukäiku
müüakse mõned parimal juhul orjaks soolakaevandustesse
ja galeerilaevadele, kuid paljud satuvad areenile,
kus nende veri maa punaseks teeb ja nad surevad.
Seepärast ütleb Paulus teema jätkuks:
"Meie oleme ju Kristuse hea lõhn Jumalale
nii nende seas, kes päästetakse, kui ka nende seas, kes hukkuvad:
ühtedele lõhn surmast surma, teistele aga lõhn elust ellu."
Lahingu võitnud sõduritele
tähendas põletatud viiruk elu lõhna, et nad jäid ellu.
Vangidele tähendas see surma lõhna.
Selle lõhna hajudes lõppes ka nende elu.
Sellega on seotud üks fantastiline vaatenurk.
Inimlikus maailmas asjad nii käivadki.
Kui oled lahingu kaotanud, ootab sind kohutav ots.
Paulus oli olnud alguses variser ja koguduse tagakiusaja.
Kui talle ilmus ülestõusnud Kristus,
mõistis Paulus, kui kohutavalt ta on eksinud.
Ta oli vaimselt täiesti pime olnud.
Selle asemel, et Paulust süüdistada ja hukka mõista
Jeesus armastas Pauluse enda poole ja andis talle armu.
Paulus sai uue kutsumuse, identiteedi, elu, osaduse,
uue isanda, keda järgida.
Kuid erinevalt maistest valitsejatest ja sõjapealikest
see isand ei tapnud teda, kui võitis, vaid andis talle elu.
Rollid vahetusid võimsalt. Kui oled kaotanud lahingu Kristusele,
tähendab see, et oled võitnud elu
ja sa ei lõpeta viletsa surmaga.
Mis sa arvad sellisest mõttest,
mida olen vahel lugenud,
et kui mõnedele on see surma lõhn ja teistele võit,
siis tänapäeval meenutab kristlase elu mõnedele surma lõhna.
See on nende meelest igav,
suremine ja pidev keelamine jms.
Usuelu näib mittekristlasele
väljast vaadates vahel surmana.
Seestpoolt vaadates aga ütlevad kristlased,
et neil pole kunagi sellist rahu olnud ja nad on esimest korda koju jõudnud,
leidnud oma koha ja õnne.
Kas see on ka õige arusaam antud kirjakohast?
Jah. See kordub ja sellega on seotud teisigi kirjakohti.
4. peatüki 4. salmis räägib Paulus neist,
kelle meeled selle maailma jumal on pimestanud.
Olukord, mida äsja kirjeldasid
ehk kui näha vaid seaduseusku,
askeetlust, elu eitamist ja negatiivsust,
kirjeldad sa inimest, kelle meeled selle maailma jumal on pimestanud.
Nii see lihtsalt on. Kui ümberringi näeb vaid pimedust,
on võimatu sellest läbi näha, mis südames on.
Paulus rääkis hiljem oma vastastest, et nood kiitlevad välistest asjadest,
kuid mööduvad sellest, mis on südames.
Südames on Jeesuse evangeelium.
See on see aare, mis meil on saviastjais.
Et inimese elus võiksid asjad muutuda
ja pimestatud meel näha,
peab sinna pimedusse valgus tulema.
Paulus kirjutab sellest valgusest hiilgavalt.
See on üks vägevamaid UT kohti. 4. peatüki 6. salmis kirjutab ta:
"Sest see, kes ütles: 'Pimedusest paistku valgus!'
See on esimene loomissõna. Jumal loob oma Sõna kaudu.
Ta valgustas meie südamed.
Jumal toob valguse kohta, kus oli vaid pimedus.
See koht on inimese süda. Seegi on loomistöö.
Jumal valgustab südant. Aga kuidas?
Taas sõna kaudu. Jumal loob oma sõna läbi.
Jumala kirkus särab Kristuse palgelt.
Kui kuulutatakse evangeeliumi sõna,
on see uue loomise sõna. See on loomisvõimega sõna.
Selles on Jumala vägi, mis suudab luua uut.
Vaid evangeelium suudab uut luua.
See toob elu.
Ja sellest sõltub kõik.
Maailmas tähendab religioossus palvetamist ja rituaale
ning erinevaid religioosseid kogemusi, transsi ja rohkesti muud sellist.
Paulus peab siin kirjas keskenduma oma apostliameti kaitsmisele,
kuna see on küsitavaks muudetud.
Samas kaheldakse ka Pauluse sõnumis.
Rist jääb Pauluse vastastel nägemata.
Nüüd siirdutakse tõelisse, vägevasse, veenvasse,
imelisse imetegude, tunnustähtede ja eri kogemuste maailma.
On huvitav,
et kui Paulus kaitseb oma ametit, nagu ütlesid,
oma ülesannet ja sõnumit,
ei tee ta seda jutustades oma suurtest tegudest.
Talle meeldivad antiteesid. Ta hakkab rääkima hoopis,
et meid kantakse küll võidukäigus,
kuid oleme kui surmakäsu saanud.
Ta räägib ahistusest, masendusest
ja muust sellisest.
Ta otsekui kaitseb end olles vastik-realistlikult aus.
Vastab tõele. Siin kirjas toob Paulus esile
oma siseolukorra ja valu
ja korintlaste silme all elatud elu
siiramalt kui kuskil mujal.
Seepärast on see kogudus, millele ta on vaimseks isaks
ja mille liikmetest paljud on talle niivõrd kallid.
Ta hoolib neist siiralt ja muretseb koguduses toimuva pärast.
Kogudus libiseb otsustavalt eemale
kristluse tuumast asjade juurde,
mis peaksid jääma selle tuuma äärealadele.
Marginaalse keskseks muutmisega hävitatakse kristlus.
Nii hakkab kristlus muutuma üldreligioosseks asjaks.
Milliseid näiteid on selles kirjas kristluse tuumast eemaldumise kohta?
Pauluselt küsitakse,
miks ta räägib nii palju risti evangeeliumist,
sellest, mida Kristus on teinud, kuidas Jumal oli Kristuses,
kuidas Kristus on surnud kõikide eest
ja kuidas kõik, kes on Kristuses, on uued loodud jne.
Ta räägib positiivselt mida Kristus on meie eest teinud
ja mida see meile tähendab.
Oma vastaste kohta räägib ta,
et nende väitel on tõeline apostel juudi päritolu,
tal peab olema võimas soovituskiri Jeruusalemma algkoguduselt.
Paulusel seda polnud ja tema sõnul oli tema soovituskirjaks see kogudus.
Koguduse olemasolu on parim tõend, et evangeeliumi on kuulutatud
ja see on vilja kandnud.
Oma vastaste ja selle suhtes, mida nad on teinud
ja millist kristlust koguduses propageerinud,
asub Paulus kaitsmise asemel ründepositsioonile.
"Tuleb kiidelda, ehkki sellest pole kasu.
Nüüd tahan ma tulla nägemuste ja Issanda ilmutuste juurde."
Siin räägib ta endast kolmandas isikus
ja hajutab nõnda tähelepanu endalt eemale.
"Ma tean ühte inimest Kristuses ..."
Pauluse vastaste arusaamas kristlusest
oli see võidukas siis, kui Jumala Vaim oli nii võimsalt kohal,
et inimlik nõrkus ja viletsus kadusid,
esines erinevaid kogemusi ja väelisi ilminguid,
Vaimu imesid jne.
Probleemiks on see, et kui risti evangeelium kõrvale jääb,
ja Jumala Vaim austab alati Kristust, mitte ennast,
siis kristluse rõhuasetus ja tuum kaovad.
Galaatias oli sarnane olukord. Selles kirjas tegi Paulus selgeks,
et kui keegi kuulutab teist Kristust või teist evangeeliumi, olgu ta neetud.
Selline jutlus teeb halvima võimaliku -
võtab aarde, mis meile Kristuses antud on.
Ajalooline tõde on, et Jeesuse tee oli just selline nagu see pidi olema,
seda ei saa muuta. See polnud inimlikult kaunis,
vaid lõpuks olid Jeesuse kannatused lausa kohutavad.
Kas pole nii, et kui eitatakse seda,
et tõelise kristliku elu juurde käivad ka viletsus, kannatus jms,
minnakse evangeeliumi enda kallale? Sest ka Jeesus ise kannatas.
Jeesus läks ristile ja sai näiliselt lüüa.
Ta kaotas. Ta suri. Ta löödi risti. Kuid selles on evangeelium.
Kui öeldakse, et seda ei saa olla, eitatakse evangeeliumi.
Täpselt. Kui mõelda, et Jeesus oli eelkõige isik,
kellel oli vägi tervendada, teha imesid, toita, deemoneid välja ajada jne,
ja unustatakse alandavam inimlik pool ja kannatus,
muudetakse Jeesus erinevaks Jumala sõnas kirjeldatust.
Jumala igavene plaan Jeesuses sel juhul ei teostuks.
Samas on Jumal selles kohal nii varjatult kui paljastatult,
Ta nii peidab kui avab end, võimsamalt kui kuskil mujal.
Ajaloo vältel oleme näinud, et kristlikus koguduses
on kristluse tuum ja selle säilitamine äärmiselt tähtis küsimus.
Juba algkoguduses oli olukord libisemas sinna,
kus ristist ei tahetud eriti palju kuulda ega rääkida,
kuna see on häbiväärne, julm. Kui seda inimlikult tõlgendada ja näha,
hõlmab see vaid häbi, valu, kannatust ja surma. Ei midagi muud.
Ka Jeesuse elus
võidab Jumal kannatamise ja surmaga näilise kaotuse.
Kristus sureb ja meie saame patud andeks.
Ka Pauluse kirjas ja elus näib,
nagu räägiks ta meeleldi vasuoludest.
Neid on siin kirjas kümneid. See pole juhus.
Lugesin seda kirja kunagi nii, et arvutasin neid kokku
ja 7. - 8. peatükiks oli neid juba 40 ringis.
Kui vaatame näiteks 4. ja 6. peatükki,
ütleb ta: "Meid ahistatakse igati, kuid me ei ole kitsikuses;
me oleme nõutud, kuid mitte meeleheitel;
meid kiusatakse taga, kuid me pole hüljatud;
meid rõhutakse maha, kuid me ei hukku;
me kanname alati oma ihus Jeesuse surma,
et ka Jeesuse elu avalduks meie ihus."
Siin on tähelepanuväärne seaduspärasus,
mis hõlmab suurt saladust - Jumal on nõrkades vägev.
Jumal ei lase meil muutuda sellisteks jõumees-kristlasteks,
kes ei peaks oma elu tõttu Jumala ees võitlema
ning sõltuma Kristuse armust ja ristist.
Kui see muutub iseenesestmõistetavaks,
jääb see peagi kõrvale ja keskmes võtab koha MINA.
Kristlus, kus keskmes on inimese enda mina, ego ja olemine,
moonutab kohutaval moel Jumala tahet.
Need vastuolud on väga huvitavad. Vaatame neist ühte:
"Meid rõhutakse maha."
See võib olla mis tahes: majanduskrahh, haigus vms.
Pauluse sõnul võib juhtuda, et kristlane on maha surutud. Aga ...
See ei lõpe sellega. Me ei hukku.
Elu läheb edasi ja see võib isegi õnnistuseks pöörduda.
Imeline vastuolu. - Muidugi. Seda näeb ka Vanas Testamendis.
Inimlik langus - ntks Joosep,
kes pärast kaevu viskamist orjusse müüakse,
saab lõpuks Jumala võiduks.
Jumala teed pole tõesti meie teed ja Tema mõtted meie mõtted.
Jumala tegutseb nii imetabaselt.
Pauluse vastased oletasid,
et kui Jumal on kord vägev,
peab see siin maailmas ja elus nähtav olema
ja seda õigupoolest kõiges.
Igasugune nõrkus peab ära jääma.
6. peatükis, millele viitasin, kirjutab Paulus:
"Suures kannatlikkuses, ahistustes, hädades, kitsikustes, hoopide all,
vangis, mässudes, vaevanägemistes, valvamistes, paastumistes ..." jne.
Ta räägib ka sellest, et teda on piitsutatud,
ta on olnud merel laevaõnnetuses,
röövlite ja ilma küüsis jne.
See kõik räägib sellest,
et kui ta tahaks kerget elu, oleks ta võinud sellest loobuda.
Kuid ta teadis juba Damaskuse teel, kus Jeesus ütles, et Ta näitab,
kui palju Paulus peab kannatama Tema nime pärast.
Paulus nõustus sellega. See polnud kerge tee.
See on enesele suremine.
Kui naasta siit Kristuse võidukäigu juurde,
siis mis see selle valguses on.
Paulus möönab, et elu võib olla täis vaeva ja ahistust,
kui elatakse täiuslikus Jumala tahtes.
Mis on võit selles käigus, kus meid juhitakse?
Meiega juhtuvate väliselt nähtavate asjade
või ka sisemiste puhul, ntks töötus, nurjunud inimsuhted,
ebaõnnestunud projektid, äri kaotamine vms,
võid arvata, et inimlikult on elu metsa läinud,
et oled kaotanud.
Samas, kui oled ühendatud Kristusega,
oled sa igavestes kätes, mis inimest lahti ei lase,
kui ta ise sellest ühendusest lahkuda ei taha.
Armastuse käed ei lase inimest lahti,
vaid Jumal teeb kõiges nii,
et muutume Kristuse sarnaseks.
Ta räägib sellest 4. ja 5. peatükis:
"Me ei pea silmas nähtavat, vaid nähtamatut,
sest nähtav on mööduv, nähtamatu aga igavene.
Me ju teame, et kui meie maine telkhoone maha kistakse,"
ehk inimlik ihu,
"on meil elamu Jumala käest, käteta tehtud igavene hoone taevas."
sest selles maises me ägame,
igatsedes rõivastuda taevasesse eluasemesse" jne.
Igasugused inimlikud vastuolud on Jumala lapse puhul võimalikud.
Aga vastuolus on kohutav mõelda, et Jumal on mind maha jätnud.
Neid on lihtsalt võimatu vältida.
Kes teab, millal haigestud või juhtub õnnetus!
Ja kui inimene haigestub või teda tabab õnnetus,
on ta endiselt Kristuse kätes.
Täiesti vale tõlgendus oleks mõelda,
et elu raskustes ja vastuoludes
on Jumal mind hüljanud.
Jumal ei hülga omi.
Ta ei kahetse oma kutsumisi ja ande.
Suurim armuand on elu Kristuses.
Muidugi esineb ka Jumala lapse elus langemist,
kus nõustume patuga, millega ei tohiks nõustuda.
Paulus muretseb siin nende pärast,
kes on elanud ebamoraalselt ja liiderlikult,
millest nad peaksid meelt parandama, kuid pole seda teinud.
Meeleparandamatus erineb Jumala tahte vastu eksimisest,
mida teeme pidevalt.
Sa tood oma elu siiski Jumal armu alla,
Jumala Poja vere puhastada. Ehk sa tahad võidelda.
Selline ma olen, Issand. Aita mind!
Seepärast Päästjat vajamegi. Me ei suuda end ise päästa.
Päästjat poleks vaja, kui täiuslikud oleksime.
Täpselt.
Aitäh, Ilkka Rytilahti, et avasid meile võidukäiku Kristuses.
Jumal õnnistagu sind ja juhtigu sind samas võidukäigus,
nagu ka mind ja kõiki vaatajaid. - Aitäh. See on parim tee.
Aitäh, head vaatajad! Mis su elus ka ei toimuks, mõtle,
et Jumal juhib sind oma plaanide järgi Kristuse võidukäigus.
Selles valguses - Õnnistatud nädalat!
Kohtume nädala pärast taas Piiblikohvikus!
Olen Leif Nummela ja teen Piiblikohviku saadet.
Kui kristlikud telesaated on sind õnnistanud,
kas kaaluksid selle töö toetamist?
Sest see töö maksab, nagu kõik siin maailmas.
Kui tahad seda tööd toetada,
võid helistada TV7 Eesti telefonil 900 1777 (kõne hind 7 euri)
või teha ülekande ekraanil nähtavate kanalite kaudu.
Lisa kindlasti ka viitenumber. Õnnistatud päeva!
Tõlge: Monika Jaaguri