PIIBLIKOHVIK
Tere tulemast taas Piiblikohviku saatesse!
Räägime täna aktuaalsel teemal,
mida Soomes hetkel palju arutatakse - nimelt eutanaasiast.
Mida see tähendab?
Kas seda tuleks toetada või selle vastu olla?
Suur hulk inimesi on kogunud allkirju algatuseks,
mille alusel loodetakse Soomes eutanaasia legaliseerida.
Uuringute andmeil toetab eutanaasiat suurem osa soomlasi,
mõningail andmeil isegi 75 %.
Räägime sellest täna Pasi Turusega. Tere tulemast!
Tere. Rõõm siin olla. - Oled teoloog ja toimetaja
ja oled varemgi saates käinud. Kuid nüüd on meil tõsine teema.
Kas oled selle küsimusega kunagi isiklikult kokku puutunud?
On sul mõni konkreetne isiklik juhtum?
Kohtusin selle teemaga kunagi, kui mu ema suri.
Tal avastati rinnavähk, tehti operatsioon ja ta paranes.
Ta käis aastaid kontrollis.
Mäletan, et 1995. aasta paiku
hakkasid tal aasta alguses tõsised peavalud.
Ta võttis esmalt aspiriini, hiljem tugevamaid valuvaigisteid.
Kui need enam ei mõjunud, kirjutas arst valuvaigisteid.
Pidevalt olid kanged peavalud. Kui asja uurima hakati,
avastati, et vähk oli talle ajju levinud.
Ta saadeti keemiaravile.
Ma ei mäleta täpselt millal,
aga millalgi suve algul läks ta üksi keemiaravikliinikusse,
kus teda kontrollimas käidi ja raviti.
Ühel päeval helistas arst ja kutsus meid vennaga vestlusele.
Arst ütles, et tehtud on kõik võimalik.
Kõik võimalused olid ammendatud.
Polnud jäänud ühtki ravi, mis teda aidanuks.
Olime silmitsi küsimusega, mida edasi teha.
Eutanaasia mulle küll kuidagi pähe ei tulnud.
Kuid mõned aastad varem olin teinud Patmose misjoniühenduse raadios
saate elu lõpu hoolduskodust Terho.
Äkitselt see meenus mulle ja küsisin arstilt Terho-kodu kohta.
Ta lubas paberid valmis panna.
Möödus 1-2 päeva ja saime emale Terho-kodus koha.
Kolisime vennaga ema väikese pakiautoga sinna.
Viisime tema ühetoalisest korterist talle raamaturiiulid ja nende sisu.
Ta oli tegelenud võistlustantsuga Soome Meistrivõistluste tasemel
ja tal oli palju auhinnakarikaid.
Viisime ka köögilaua ja toolid ja sisustasime talle Terhos toa.
Kui ema haiglavoodis kohale toodi, imestas ta: Oi, siin on nagu kodus.
Viimase nädala oli ta Terho-kodus elulõpu hooldusel.
Nädala pärast, 1. augustil 1996. a,
lahkus ta Atlanta Olümpiamängude ajal siit maailmast.
Olime venna ja mu naisega tema voodi veerel.
Pärast seda olen 20 aastat mõelnud bioeetilistele küsimustele,
elulõpu hooldusele ja sellele,
mis on õige lahendus eetiliselt ja kristlasena.
Kui jõutakse sinna, kus midagi pole teha
ja valud on suured ... Valu muidugi leevendati kogu aeg.
Terho-kodus sai ta professionaalset hooldust
ja mul on olnud tohutu respekt Terho- kodu ja terminaalhoolduse suhtes.
Tean, et Soomes eksisteerib vastav pädevus.
Aga kuna nüüd räägitakse Soomes eutanaasiast,
meenuvad mulle vanad mälestused.
Teatud mõttes mõistan
ema voodi ääres veedetud viimase nädala tõttu seda,
et tahetakse vältida valu ja kannatust.
Ei taheta, et keegi lähedane kannataks ja valu tunneks.
See on täiesti mõistetav ja inimlik soov, mida ei saa eitada.
Üks asi, mis esimesena meenub,
on see, et antud debatti kahjustab tohutult kaks asja.
Esiteks terminite määratlemine.
Mida eutanaasia tähendab ja mida mitte?
Teiseks - need, kes innukalt eutanaasiat propageerivad,
tahavad debatti polariseerida. Selle kohta on värske näide.
Blogosfääris vastas Exitus ry esimees Yle toimetaja tekstile,
mida võime hetke pärast lähemalt vaadata.
Polariseerumine tekib eutanaasia kaitsjate,
kes on inimlikud, soojasüdamelised
ega taha inimestele suuri kannatusi,
ja eutanaasia vastaste vahel,
kes näevad kannatuses midagi õilistavat, ja tahavad,
et inimene võimalikult palju ja võimalikult kaua kannataks
ja sureks võimalikult valusalt.
See on nüüd äärmuslik loogika.
Selline polariseerimine on debatile äärmiselt raske.
Kumbki pool ei taha, et inimene asjatult kannataks.
Asi on vaid selles, milline on kohane ravi etapis,
kus kannatused meie aspektist nii talumatuks muutuvad,
et neid lõpetada tahame.
Kui olen neile asjadele mõelnud viimased paarkümmend aastat
eetilisest ja kristlikust aspektist,
siis tapmine ei käi hea arstiabi juurde.
Tapmine pole ka armastus.
Kohtume aruteluviisiga, mis on tuttav mujaltki.
Debatti peetakse kujutluspiltide tasandil
ja tuuakse näiteid sellel tasandil.
Kunagi ei määrtleta, millest täpselt käib jutt.
Püüame seda vältida ja räägime esmalt,
millega eutanaasia puhul tegemist on. Millest käib jutt?
Määratleme, mis see on ja mida see pole.
Paljud väidavad end eutanaasia toetajateks,
kuna nad ei mõista, mida sellega ei mõelda.
Eutanaasiaga mõeldakse patsiendi aktiivset tapmist.
Sellega ei mõelda,
et kui haige on suremas ja midagi pole enam teha,
loobutakse kasutust ravist,
millel haige raviks enam mõtet pole.
Siis laseme surmal tulla.
Inimene sureb haigusse, mille tõttu ta suremas on.
Tema surmale ei aidata kaasa mingi ravimi või süstiga.
Minu ema puhul polnud meil vennaga probleemi otsustada,
et pole mõtet jätkata ravi, millest enam mingit kasu pole
ja mis on hoopis nii kurnav,
et viimasedki järelejäänud päevad on veel suuremaks kannatuseks.
On parem loobuda ravist ja lasta surmal tulla loomulikult
ning vaigistada valu parimal võimalikul viisil.
Kuid see pole eutanaasia. - Ei.
Kasututest ravidest hoidumine või neist keeldumine pole eutanaasia.
Eutanaasia on patsiendi aktiivne tapmine,
kus patsient ei sure haigusse,
vaid mürgisüsti või -tableti või muu sellise kaudu.
Samamoodi võiks surev patsient võta püssi ja end maha lasta.
Vabandan väljenduse eest.
Ta ei sureks sel juhul haigusse, vaid tulistamishaava tõttu.
Samamoodi nagu tema tapmise puhul süsti, lämmatamise või tablettidega,
mille tulemusena ta sureb, kuid ta siiski tapetakse.
See pole enam arstiabi.
Seetõttu on meil üllatav olukord,
kus ei räägita enam üksnes vanurite tapmisest,
vaid ka noorematest. Meil on selle kohta värskeid näiteid.
Mainisid Sanna Ukkola artiklit, kus ta toob näiteid selle kohta,
kes tahavad ja saavad eutanaasiat
ehk tänapäevast tapvat abi.
Holland on sellega uisa-päisa kaasa läinud.
Sealgi põhjendati eutanaasiaseadust kunagi sellega,
et vaid äärmisel juhul ja kui midagi muud pole enam teha.
Kuid praktikas on jõutud sinnani, et seda saavad ka masendunud.
Viimati palus eutanaasiat alkohoolik,
kel mitmetest katsetest hoolimata ei õnnestunud kaineks saada
ja ta tundis, et ta kannatab.
Sanna Ukkola kirjutas Yleisradio netilehel 16. mail 2016. a
artikli pealkirjaga "Ravimiks surm". Soovitan kõigil seda lugeda.
Ta toob mõned näited Belgiast ja Hollandist.
"Eutanaasia saamine muutub selle seadustanud maades üha lihtsamaks.
Üha tihemini rakendatakse seda masendunute puhul,
kes ei põe paranematut ja surmaga lõppevat haigust.
Mullu kirjutati uudistes,
kuidas Belgias määrati eutanaasia tervele 24-aastasele Laurale,
kes oli pikalt masenduses olnud.
45-aastased kaksikud Marc ja Eddy Verbessem
said eutanaasia 2012. a detsembris,
kui kuulsid, et jäävad tõenäoliselt pimedaks.
Hollandlannast 47-aastane ema Gaby Olthuis palus eutanaasiat
vilisevate kõrvade pärast. Teda oli 13 aastat vaevanud tinnitus
ja ta võrdles heli oma peas rongi kriiksumisega.
Ta suri 2014. a märtsis.
2013. a tehti Belgias eutanaasia
44-aastasele transseksuaalsele Natan Verhelstile,
kui arstid olid teinud vea tema soooperatsiooni käigus,
mille järel tal tekkisid väärarendid
ja ta nägi enda meelest välja kui koletis.
Hollandis võib eutanaasiat lubada isegi alaealistele lastele.
12-16-aastased võivad Hollandis paluda surmaabi või eutanaasiat
oma vanemate loal. - 12-16-aastased!
Näidete põhjal tinnitusest, masendusest ja alkoholismist
võiks öelda,
et eutanaasia vastased on pidevalt öelnud,
et siin on tegemist libeda nõlvaga,
kus kord alustatut ei peata enam miski ja tekib surmakultuur,
kus väga kergelt toetutakse raskes olukorras inimese tapmisele.
See oli vist Hollandis,
kus vanemad võivad paluda eutanaasiat
paranematult haigele vastsündinud lapsele, imikule.
Seda mainiti vist ka tolles artiklis.
Kuid see "libe nõlv" on reaalne.
Alati väidetakse, et libeda nõlva argument pole pädev.
Kuid mõte on selles, et see on reaalne.
See on reaalsus Hollandis ja Belgias,
kus on jõustatud eutanaasiaseadus
loomulikult heade kavatsustega peatada asjatu kannatamine.
Seda tahame kõik. Oleme vaid eriarvamusel heast arstiabist
ja et tapmine pole arstiabi.
Libe nõlv tekib siin seetõttu,
et sõdivad kaks eetilist põhjendust,
mis mõlemad venitavad piire
ja mida aruteludes märkamatult vaheldumisi kasutatakse.
Esimene on viide patsiendi enesemääramisõigusele
ehk tal peab olema õigus ise oma ravi üle otsustada.
See on tänagi lai mõiste.
Soomeski võib patsient loobuda mõnedest ravimeetoditest.
Ta ravitestamendiga keelata teatud juhtudel enda elustamise.
Teiseks rõhutakse
asjatu ja äärmusliku kannatuse lõpetamisele.
Tihti kasutatakse neid argumente avalikus arutelus läbisegi.
On kalduvus laiendada eutanaasia mõjuvälja.
Kui juhtargumendiks on patsiendi enesemääramisõigus,
milleks siis pöörata erilist tähelepanu sellele,
kas ta kannatab liigselt või mitte? Kui tal on õigus nõuda enda tapmist,
miks peaks ootama kellegi välise hinnangut selle kohta,
millal on tema kannatus nii suur, et tal on õigus seda nõuda?
Tal kas on selleks absoluutne õigus või mitte.
Mul on raske mõista argumenti,
kus väidetakse, et eksisteerib õigus eutanaasiale.
Õigus nõuda, et teised mind tapaksid, kuna mul on nii suured kannatused.
Minu meelest ei eksisteeri sellist õigust kuskil.
Ma ei räägi sellest, et eksisteerib mõni eutanaasiaseadus.
Kellelgi pole mingit õigust nõuda, et teised ta tapaksid.
Sellist õigust lihtsalt pole.
Järgmiseks on kannatuse probleem.
Kui õigust eutanaasiale põhjendatakse sellega,
et see on õigustatud talumatute kannatuste puhul,
kuhu jääb siis too kõikehõlmav enesemääramisõigus?
Mõlemad argumendid
püüavad eutanaasia piire pidevalt laiendada
ja hõlmata patsiendi tapmise alla üha rohkem juhtumeid.
Selles probleem ongi. Asi ei lahene nendele kahele rõhumisega.
Peame juhinduma ka teistest eetilistest printsiipidest.
Vähemalt ühes näites
oli vanematel õigus nõuda eutanaasiat oma lastele,
kui leitakse, et neil on ravimatu haigus.
Asi polnud enam inimese enesemääramisõiguses,
vaid selles, et teistel on õigus otsustada,
millal sinu kannatus on selline, et nende meelest tuleks sind tappa.
Ukkola sõnul taotlevad eutanaasiat üha tihemini abielupaarid juhul,
kui ühel on ravimatu haigus ja teine ei taha üksi edasi elada.
Sellest räägib eetikaprofessor Theo van Boven Newsweekis.
Kui see värav kord avatakse,
leitakse soovijaid igasugustel põhjustel.
Räägime veidi sellisest olukorrast,
mis puudutas ka sind ja su venda teie ema puhul.
Millised on eutanaasia alternatiivid?
Inimesed ei pruugi teada, mida kõike tänapäeval teha saab.
Arstid oskavad sellest parimini rääkida ja on sellest ka palju kirjutanud.
Viitasid alguses uurimusele, mida mainis ka Ukkola,
mille järgi 75 % soomlastest toetab eutanaasiat.
Kuid enamik arste on selle vastu.
See johtub sellest,
et arstidel on väga tugev elu kaitsmise ja hoidmise eetika.
Nad mõistavad sedagi, et kui Soome seadustaks eutanaasia,
tekitab seadus koheselt kohustuse eutanaasiat täide saata.
Kellele see kohustus langeb?
Siin vaadatakse arstidele ja meditsiinipersonalile.
See kohustus peaks jääma neile.
Seepärast on see probleemiks. See ei puuduta alati ainult surijat.
Keegi peab eutanaasia teostama ja see on juba ühiskondlik küsimus.
Arvan, et paljud toetavad eutanaasiat, kuna ei tea midagi alternatiividest.
Neid on tänapäeval ja need on seotud valu leevendamisega,
mis on Soomes arstide sõnul kõrgel tasemel.
Viimane alternatiiv on elulõpuhooldus,
mida tean oma 20 aasta tagusest kogemusest.
Valu leevendamine ja vastav väljaõpe
on tänases arstiabis vahepeal 20 aastat edasi arenenud.
Meil on veel paremad võimalused hoolitseda surevate patsientide eest
äärmuslike valude korral.
Viimasest alternatiivist kirjutab peaarst Juha Hänninen,
kes juhatas Terho-kodu ka tollal, kui mu ema seal suri.
Duodecimi lehes ilmus tema artikkel Palliatiivne sedatsioon -
viimane vahend kannatuste leevendamisel.
"Sureva patsiendi eest hoolitsemisel tekib olukordi,
kus sümptomeid ei suudeta tavaviisidel kontrollida.
Sedatsioon on võimalus
leevendada sureva patsiendi surmaeelseid kannatusi.
Selle sihiks pole surma kiirendamine," kus ongi oluline vahe eutanaasiaga,
"vaid vastavalt sümptomite raskusastmele
rahustada patsienti või ta uinutada,
näiteks, kui teda ähvardab vahetu lämbumissurma oht.
Mõiste 'palliatiivne sedatsioon' on tekitanud laia eetilist arutelu
protseduuri teemade ja põhjenduste üle."
Kannatav patsient võidakse uinutada. See pole tema tapmine.
Tal tekitatakse kooma, nii et ta ei tunne valusid.
Üks näide, mis võib meenuda, on F1 võistlused,
kus Mika Häkkinen või keegi tegi avarii ja sattus haiglasse.
Teda hoiti meditsiinilises koomas, kuni tema ajutursed alanesid.
Ja alles siis lasti tal sealt ärgata.
Palliatiivse sedatsiooni puhul on terminaalse hoolduse suund selles,
et kui on teada, et haigus teeb inimeses oma tööd, on lõpp vältimatu
ja ta uinutatakse, kuni surm saabub loomulikult.
Ravimiga ei kiirendata surma.
Inimest ei tapeta meditsiiniliselt, vaid leevendatakse tema kannatusi.
See on üks olemasolevaid alternatiive.
Arstid kirjutavad täna palju,
et teavet valu leevendamise ja elulõpuhoolduse teemal
ning vastavaid ressursse tuleks arstiabis rohkem suunata
koolitusele valu leevendamise ja selle mõistmise kohta.
Raske on vältida tundmust, et siin on vastamisi
elu pooldav kultuur, mõttelaad ja hoiak,
kus võideldakse alati selle eest, et inimene saaks elada,
ja kus võideldakse ka selle vastu, et poleks kannatusi.
Võitlus algab väikese lapse puhul juba enne sündi
ning kestab loomuliku surmani.
Teine kultuur aga,
kui ilmneb juba enne sündi mingi arengupuue,
mis ultraheliuuringus avastatakse,
tahetakse kohe alternatiiviks selle inimese tapmist.
Nagu Ukkola ütleb: pakutakse ravimiks surma.
Nii enne sündi kui pärast lapse sündi, nagu äsja räägitud näites,
kus vanemad võivad nõuda eutanaasiat oma vastsündinuile,
kel tuvastatakse püsiv puue.
Ja seda tehakse surmani.
Siin oleks nagu vastamisi elu pooldav kultuur ja surmakultuur,
mis toetub ravimina kohe surmale.
Kas näed siin selliseid suuremaid suundumusi?
Jah. Ja vestluse praeguses etapis
eutanaasia ning elu ja surma üle
toob see meid elu põhiküsimuste juurde.
Mida tähendab olla inimene?
Usklike ja kristlastena vaatleme inimeseks olemist
mitte üksnes autonoomseks indiviidiks olemise aspektist.
Oleme osa ühiskonnast ja loodud Jumala näo järele.
Sel juhul on inimesel väärtus, mida ei tohi temalt ära võtta.
See ei tähenda, et inimest püütakse kunstlikult võimalikult kaua elus hoida.
Kuigi elu on Jumala kingitus, pole elu iseenesest Jumal.
Sel juhul saabub hetk, kus tuleb teadvustada,
et vahel tuleb elust loobuda ja lasta teisel minna.
Kuid see tähendab, et me ei toetu kunstlikult ka surmale lahendusena
küsimustes, mis odavdavad inimväärikust
ja lähtuvad sellest, et inimene on vaid mingi aineline kämp rakke
ja tema ainus väärtus on selles,
mida ta suudab ühiskonnale toota või anda.
Inimene on iseenesest väärtuslik, kuna ta on loodud Jumala sarnaseks.
See tähendab, et meil on üksteise suhtes vastutus
näidata armastust, hoolimist ja hoolt algusest lõpuni.
Sel juhul pole alternatiiviks tapmine,
vaid võimalikult hea, hooliv ja armastav hooldus algusest lõpuni.
Ja püüda niiviisi teise elus kannatust leevendada.
Nagu algul ütlesin, et tapmine pole arstiabi,
pole tapmine ka armastus, kui palju seda ka ei põhjendataks.
Sel juhul nähakse elu annina,
mille eest meil on vastutus hoolitseda,
kui inimene on liiga väike, abitu või haige
ega suuda seda ise teha.
Teistel on siis kohus hoolitseda, kuni enam midagi teha pole.
Jah. Nii see on. - Ja see nägemus erineb sellest,
kus räägitakse, et sul on õigus surra
ja lähtekohaks on individualistlik-autonoomne nägemus.
Mõni võib öelda, et minul on religioosne nägemus.
Ongi, kuid nii on üsna religioosne ka tolle teise nägemus,
kui ta mõtleb, et pärast surma pole midagi
ja kui kannatav inimene tapetakse, lõpevad tema kannatused.
Teoloogina pean meenutama, et kui Piiblil on õigus, nagu mina usun,
pole seal öeldud, et inimese kannatus lõpeb surmaga,
kui ta suhe Jumalaga pole korras
Jeesuse Kristuse ja pattude andekssaamise kaudu.
Võtta seisukoht surmajärgse elu osas, mis kannatuse lõpetavat,
on religioosne positsioon,
millel pole tingimata tõendeid kannatuse lõppemise kohta.
Seda tuleb meeles pidada.
Eutanaasia ei elimineeri kannatust. See elimineerib kannataja.
Lõpetame nende tõsiste sõnadega. Saateaeg on otsas.
Aitäh, Pasi Turunen, et seda küsimust selgitasid.
Head sõbrad, see on tohutult suur teema.
Enne kui otsustad, mida sellest arvad,
uuri täpselt välja, millest käib jutt.
Eutanaasia puhul räägitakse inimese tapmisest.
Kristlastena on meil nägemus, et elu on Jumala kingitus.
Meil on vastutus seda säilitada, kuni enam muud teha pole.
Jumal õnnistagu sinu päeva! Täname Teda elu anni eest.
Televisioonitöö on koostöö.
Kui minul on stuudios külaline,
on kaamerate taga ja mujal veel mitmeid teisi tegelasi.
Seda tööd ei saa teha ilma teisteta ega ka sinu abita.
Võid toetada TV7 Eesti tööd,
helistades annetustelefonil 900 1777.
Kõne hind on 7 eurot.
Lisainfo: www.tv7.ee
Piiblikohviku saadet saad toetada
ekraanilolevate pangakanalite kaudu.
Õnnistust sinu ellu!
Tõlge: Monika Jaaguri