PIIBLIKOHVIK
Tere tulemast taas Piiblikohviku saatesse!
Täna jätkame ühes varasemas saates alustatud vestlust teemal,
mis vahe on Piiblil põhineval klassikalisel kristlusel
ja islamil?
Külaliseks on teoloogiadoktor ja dogmaatikadotsent Juha Ahvio.
Tere tulemast! - Aitäh.
Kirjutasid uue raamatu "Koraani Allah või Piibli Jumal?"
Eelmises saates, mille leiab saatearhiivist,
käsitlesime juba viit olulist erinevust klassikalise kristluse ja islami vahel.
Täna jätkame nendega.
Need on äärmiselt kesksed, mitte pinnapealsed teemad,
vaid puudutavad usuelu tuuma.
Täna võtame esmalt luubi alla selle,
et islamiusus on Allah teatud mõttes meelevaldne
ja inimene on teatud moel tema ori.
Kristluses on Jumal oma lastele armastav Isa.
Jumala ja inimese suhet mõistetakse täiesti erinevalt.
Sellest saadakse erinevalt aru juba selles, millest viimati rääkisime,
et islamis pole inimene loodud Jumala näo järele, kristluses aga
on see inimsuse juures olulisim ja on seotud õpetusega Jumalast.
Islam tähendab tõesti alistumist Allahile.
Kuna islamis pole loomuseadust ega ka loomulikku ilmutust,
vaid on islamiseadus, Koraanil põhinev eriline ilmutus,
ja Allahit tuntakse vaid selle kaudu, võib inimene vaid alistuda Allahile.
Ašaristliku, ortodoksse sunniitliku teoloogia järgi
on õige lähenemisviis Koraanile ja teoloogilistele küsimustele järgmine:
Ära küsi ega imesta, vaid usu ja alistu! Ära spekuleeri!
See oli ašaristliku teoloogia põhimõte.
Islamis esines varemgi spekulatiivsemat teoloogiat,
kuid see jäeti maha ja mõisteti eksiõpetuseks.
Paljud mõtlevad täna, et islamis on palju filosoofilist mõtlemist,
kuid pidage meeles, et peavoolu järgi on see valeõpetus.
Seda ei tohi turustada õige peavoolu islamina.
Ašaristlik teoloogia ütleb: Kuuletu! Ära mõtle! Ära argumenteeri!
Sel juhul saab suhe Jumalaga olla vaid alistumine Jumala käskudele.
Ja kui Jumal on loonud nii hea kui kurja,
ei saa tegelikult öelda, kas miski, mida Jumal teeb või tegemata jätab,
on hea või paha. See on mõlemat ja sa pead sellele alistuma.
See on orjalikkuse põhihoiak. Tuleb elada hirmus ja alistumises.
Islami Allah on ka meelevaldne.
Koraanis viitavad teatud kohad, et Allahi tahe kõigub ülimeelevaldselt.
Ta ähvardab mõnes kohas, et võib hetkega kogu loodu kaotada:
"Ma võin kõik hävitada." Ühes kohas, millele raamatus viitan,
ähvardab Allah juute sigadeks ja ahvideks muuta.
Äkitselt muudab ta inimesed loomadeks.
See näitab tema meelevaldset suhtumist.
Õpetus päästest on islamis sama meelevaldne.
Inimesel pole mingit pidepunkti,
vaid ta peab pimedalt Allahi käsule alistuma.
Kristluses on kõik teisiti.
Võime usaldada head Jumalat. Ta on armastusväärne ja õiglane.
Ta on ka armastav Jumal, kes ei kõigu ega muutu.
See on selgelt ilmutatud Kristuses, nagu näitavad Piibel ja kristlus.
Olulisim vahe on selles,
et Koraan ei tunnista inimest Jumala näo järgi looduks,
kuid Koraan ei ütle ka kuskil, et Allah oleks isa.
Ei oma loodutele loojana
ega ka omadele - alistunud moslemitele.
Allah pole mingil juhul isa. Öelda, et Jumal on isa, on islamis häbiasi.
Kristluses ilmutab Kristus peaasjalikult Taevast Isa.
Jeesus õpetas meid palvetama: "Meie Isa, kes sa oled taevas."
Jumala isadus räägib isiklikust suhtest Tema loodud olenditega
Kristuse kaudu on Jumal meiega isiklikus suhtes Päästja ja Lunastajana
kuigi ka Loojana.
Jumala järgimine pole kristluses orjalik alistumine.
Alistume Jumala tahtele, kuid me pole kristluse valguses orjad,
vaid tegu on armastava, isikliku lepingusuhtega.
Islam midagi sellist ei tunne.
Seda näeb sellest, et paljud kristlusse pöörduvad endised moslemid ütlevad,
et on leidnud Isa. Neil pole varem olnud lapse suhet Isaga.
See on väga tavaline tunnistus islamist kristlusse pöördujate seas.
See johtub sellest, et kui islam räägib armastusest,
siis islami teoloogid mõistavad seda ainult inimliku, füüsilise armastusena.
Ja Jumal ei saa end sellistesse asjadesse segada.
Ta on sellest kõigest kõrgemal. Jumal pole armastav ega isa,
kuna tal pole selliseid suhteid.
Mõistame, et Piibelgi ei räägi neist asjust
täpselt samas tähenduses, kui sellest inimlikult aru saadakse,
kuid sel on analoogiline tähendus,
kus inimlik armastus ja isadus annab vihjeid Jumala ja inimese suhte kohta.
See on väga erinev Allahi suhtest omadega islamis.
Piibel ütlebki otse,
et Isa järgi saavad kõik oma nime.
Jumala isadus on igasuguse isaduse eeskujuks.
Jah. Täpselt.
Seitsmes erinevus on selles,
et islamis ei saa Allahit isiklikult tunda,
kristluses aga saab Jumalat isiklikult tunda.
Erinevalt kristlusest
eitab islam Kristuse lihakssaamist ehk inkarnatsiooni.
Sellest johtub omakorda armu tööriistade eitamine.
Allah on nii teispoolne, et on raske mõista,
kuidas ta saab oma looduga või loodud inimestega tegemist teha,
rääkimata üksikisikutest. Ta on ebaisikuline üksainsus.
Ta jääb oma loodust nii kaugele,
et tema au ei rüvetuks piiratud asjadega tegeledes.
On raske mõista, kuidas on võimalik isiklik suhe.
See on vaid juriidiline, käsumeelne alistumine.
Pole midagi peale Allahi seaduse, mida õpetavad juristid,
ja Koraani nõue alistuda.
Kõik on ebakindel ja lohutust ei too seegi, kas alistumine ka üldse aitab.
Allahi tahe võib ju muutuda. Ta võib hüljata või seda mitte teha.
Inimesed loodigi selleks,
et ta võiks neid hüljata, sõltumata nende tegemistest.
Seepärast on islami müstika ehk sufism äärmiselt populaarne,
kuigi see kõigutab ortodoksse islami piire.
Nad vajavad osadust Jumalaga
ja selle müstika järgi me kuidagi sulandume Jumalasse.
Ortodoksse islami dogmaatika järgi on sufistlikud ideed aga küsitavad.
Kristluses on kõik taas teisiti. Kolmainu Jumala teine isik, Poeg,
on saanud inimeseks. Ta sisenes aega ja ruumi Pontius Pilatuse ajal,
nagu ütleb usutunnistus.
Ta on võtnud inimliku loomuse.
Ta võttis inkarnatsioonis inimliku loomuse.
Ja Tema maine teekond lõppes Pontius Pilatuse päevil.
Jumalik loomus võttis
oma jagamatusse ja lahutamatusse osadusse tõelise inimliku loomuse.
Ühes isikus, Jeesuses Kristuses, on nii jumalik kui inimlik loomus.
Selles inimeseks saanud Jumala Pojas võib kohata jumalikkust.
Teoloogiliselt Tema ristisurmas, kus mõistame pattu ja lunastust
ja seda, et Jumala Poeg kandis meie karistust.
Inimesed võivad mõista Jumalat,
kuna inimeseks saanud Jumal on meile rääkinud ja ilmutanud.
Ta määras oma apostlid kirjutama Uut Testamenti,
kus andis misjonikäsu jms. Islam seda ei tunne.
Kristus kehtestas ristimise ja leivamurdmise armuvahenditeks,
mille kaudu jumalikkuse kolmas isik Püha Vaim teeb oma tööd
ja toob inimesed Isa auks Kristuse juurde.
Nii tegutseb Kolmainu Jumal. Ja meil on loodust võetud elemente,
mille kaudu Jumala Vaim tahab kooskõlas Jumala sõnaga tegutseda.
Islamis seda pole.
Meil on konkreetsed vahendid Jumalaga objektiivselt kohtumiseks,
sõltumata meie isiklikest sisemistest tundmustest ja kogemustest jms.
Võime Jumalaga objektiivselt kohtuda ja usaldada seda, mis Ta ütleb.
Siinkohal mõistame hästi, miks usupuhastaja Martin Luther ütles,
et Jumalaga saab kohtuda ja Ta teeb inimesega tegemist
üksnes Kristuse ja Tema sõna kaudu.
See on värav ja uks. Kui keegi muud kanalit proovib,
kohtub ta kellegi teisega,
mitte elava Looja ja Jumalaga, kes on end Kristuses ilmutanud.
Luterliku teoloogia järgi
esindab islam nn stiilipuhast auteoloogiat,
kus püütakse kohtuda kirka, puhta, absoluutselt majesteetliku Jumalaga
ja soovitada end Talle kas mõne käsu või muu rituaali täitmise kaudu.
Piibli valguses viib see hävingusse, kuna me ei saa seda teha.
Hukkuksime selles protsessis, sest osadus Jumalaga ei teki sellest.
Igaüks, kes mõistab, et on patune ja et Jumal on absoluutselt püha,
teab, et see kooslus ei toimi.
Vaja on Kristust, kes Jumala ja inimese lepitab.
Jumal on seadnud nn punktid, kus Temaga kohtuda saab
ning seda usaldusväärselt ja selgelt, meie usku kinnitavalt.
See toimub sakramentides.
Kristluse mõte sellest, kuidas Jumalaga isiklikult kohtuda
erineb täielikult islami omast.
Järgmine teema puudutab taas kristluse tuuma.
Islami Koraani Jeesus on omamoodi prohvet,
aga kristluse Piibli Jeesus on just see, millest rääkisime -
inimeseks saanud Jumala Poeg.
Seda on tähtis mõista.
Paljude väitel islam austab Jeesust ja Ta on tähtis tegelane
ning kas see pole mitte ühisnimetaja.
Ei ole. Islami ja Koraani arusaam Jeesusest
ja õigupoolest kogu Koraani tekst
põhineb kahtlastel apokrüüfilistel allikatel.
Uue Testamendi inimeseks saanud Jumala Poeg
pole sama isik, mis Koraanis, kuigi nimi on sama.
Ta on gnostitsistlik prohvet, kes oli Koraani valguses aluseks Muhamedile
Islami järgi pole Jeesus kunagi ristil surnud;
risti löödi keegi teine ja Jeesuse surm oli vaid näiline.
Ta võeti inimesena Taevasse ja on praegugi kuskil Taevas.
Kui islami lõpuaja õpetuse järgi koidab aeg,
et saabub tagasi islami tähtis apokalüptiline isik Mahdi,
kes on šiiitlikust eskatoloogiast nüüd ka sunniitlikusse üle tulnud,
tuleb tagasi ka Jeesus. Ka islam räägib Jeesuse teisest tulemisest.
Tagasi tuleb aga inimene, kes on nö Mahdi abiline,
kelle ülesanne on võita Mahdi nimel antikristus
ja kristlased islamiusku juhtida; hävitada rist ja näidata kristlastele,
et nad on eksituses ja peaksid tegelikult moslemid olema.
Jeesus oleks nagu Muhamedi prohvet ja see olevat Tema ülesanne.
Tema sureb inimesena,
Mahdi aga tegeleb suurte asjadega ja rajatakse tema riik.
See on Koraani ja islami traditsiooni Jeesus,
mitte sama Issand, kes kord kirkuses Issanda ja Kuningana naaseb
ning viimsel kohtupäeval surnud üles äratab.
Islami teine tulemine pole sama mis Piiblis.
Islami ja kristluse arusaam Jeesusest on täiesti erinev.
See ei puuduta üksnes Tema isikut ja olemust, vaid ka Tema tööd -
Tema tööd ristil, ülestõusmist ja Tema teist tulemist.
Kogu õpetus päästest on täiesti erinev.
Kristluses on see võõrandamatu. Siin näeb sedagi,
et pole mingit võimalust lahjendamiseks,
nii et jõutaks mingile ühisele usule, kui mõlemad veidi järgi annavad.
Siin on antitees.
On täiesti võimatu ühendada Piibli õpetust Kristusest
selle Jeesusega, kes pole Kristus ja Messias.
Täiesti erinevad arusaamad.
Siin põrkume Johannese kirja jõulise tekstiga Uues Testamendis:
Kui keegi ei tunnista Kristust lihaks saanud Jumala Pojaks
ehk klassikalist kaheloomuselist kristoloogiat,
millele Johannese kiri viitab ...
Piibli ainestikule ongi klassikaline kahe loomuse õpetus ehitatud.
Seda räägivad ka Johannese kirjad Uues Testamendis.
Kui keegi seda Jeesust ei tunnista, pole tal Isa ehk tal pole Jumalat.
See on antikristus ja tema vaimu edendaja, kes seda ei tunnista.
Ja seetõttu, kindlatel, arukatel, teoloogilistel põhjustel
tõdes klassikaline kristlus
alates 7.- 8. saj Bütsantsi õigeusu teoloogidest,
kes esimestena islamiga silmitsi seisid teoloogiliselt, usuliselt, sõjaliselt
et islam on omamoodi antikristlik liikumine,
kuna see on antud osas otsustavalt ekslik
ja edendab Piibli järgi antikristuse asja,
sest ei tunnista Kristust selliseks.
See on suur asi, kuna sellist Kristust ei saa ...
Viimastel aastatel on tekkinud selline termin nagu krislam,
mis püüab ühendada kristlust ja islamit.
Kui mõelda õpetusele Kristusest, Tema tööst ja isikust,
siis kui palju me ka ei tahaks, ei saa me ehitada krislami sünteesi,
kus islam ja kristlus veidike millestki loobuksid
ja sünniks mingi ühine kooslus. Seda on võimatu ehitada.
Räägime sellest kohe pikemalt, aga mainiksin vahepeal üht asja
seoses sinu raamatuga "Koraani Allah ja Piibli Jumal",
mis räägib meie tänasest teemast ehk kristluse ja islami erinevustest.
See on kasulik raamat selleski mõttes,
et avab ka kristluse ja kõigi teiste usundite erinevusi.
Teisteski usundites tuleb alati lahjendada Kristuse ainulaadsust,
et usundeid kuidagi ühendada saaks.
Kristuse ainulaadsust
ei leia ühestki teisest usust ega maailmavaatest
peale klassikalise kristluse.
Kristlastel on põhjust naasta kolme suure usutunnistuse juurde -
Apostelliku, Nikaia ja Atanasiuse usutunnistuste juurde,
kuna neis määratleti, mida me usume
ja milles on kristluse tuum.
Kui sellest loobutakse, saab usundeid ühendada.
Aga kui kristlased ei loobu Kristusest ja klassikalisest kristoloogiast,
ei saa usundeid ühendada.
Nii võib selle kokku võtta küll.
Ka mõtet Kolmainu Jumalast
ei saa teiste usunditega ühendada,
islam kaasa arvatud.
Kristluse õpetus Jumalast, eelkõige kristoloogia,
on ainulaadne. See toob meid suurima küsimuseni:
Kas inimene on selle endale ise arendanud
või tähendab see Jeesuse sõnu: "Mina olen tee, tõde ja elu"?
See on suurim valik ja risttee, mille ees me seisame.
Oleme loomuomaselt jõudnud juba vale valiku teha,
aga peame pühenduma õigele nägemusele.
Siin käib nullsummamäng.
Kui rääkida krislamist,
siis mingil põhjusel eksisteerib liikumine,
mis tahab ühendada kristlust (kris-)
ja islamit (-lam), nii et tekib krislam ning ühendatakse kaks usundit.
Sel juhul tuleb Kristust eitada. Siinkohal peame tõdema,
et meie teoloogiline analüüs ei johtu mingist vaenulikkusest
ega negatiivsest mõtlemisest
moslemeist ligimeste suhtes.
See lähtub teoloogilisest erinevusest, mida sa ei saa teadlasena eirata,
kui tahad aus olla.
Timo Keskitalo kirjutatud osades
toob ta hästi esile,
kuidas pakkuda moslemeist naabreile oma parimat armastuses ehk Kristust -
Messiast Jeesust, kellest moslemid räägivad, kuid ei mõista.
Termin 'messias' on neil kasutusel, kuid Koraan ei põhjenda seda.
Keskitalo näitab,
kuidas saame tunnistada moslemeile
ja pakkuda head neilegi.
See puudutab külalislahkust, sõprust jms.
Intervjueerisin hiljuti
üht Inglismaal töötavat imaami tütart
ja endist moslemit Hatun Tashi.
Ta ütles, et kui kedagi armastad ja austad,
ja kui tead midagi tähtsat, mis võiks teda aidata,
ning kui ta peaks haige olema ja sa tead haigusele ravimit,
ei osuta sa armastust, kui sellest rääkimata jätad.
Tõde ja armastus pole kunagi vastandid.
Tõde kuulub armastusse ning armastus armastab ka tõde.
Selles mõttes on teie raamat hästi kirjutatud.
Nii sina kui Timo Keskitalo, kes räägib praktilisest elust,
kus lähtume sõbralikkusest ja külalislahkusest,
kuid kindlasti tõe armastusest.
Me ei pea varjama mingeid asju, et kuidagi ühineda,
vaid ütleme: See on kristlus ja see islam. Ühendada neid ei saa,
aga vaatame, kumb tõe valguses püsima jääb.
Sellega me ka austame islamiusku, üht suurt maailmareligiooni,
millel on täiesti omaette dogmaatika.
Häbistaksime seda, kui väidaksime nagu muuseas, et see on sama,
nagu mõned teoloogid on öelnud.
Islamiteoloogide väited loevad. See on auväärne mõtlemine,
kuid meie vaatevinklist eksituses.
Respekteerime seda ja laseme neil oma arvamuse öelda.
Seepärast võtsin võrdluseks ašaristliku ortodoksse õpetuse.
Meie esitleme omalt poolt kristluse väiteid.
Nii peavad sekulaarsed, humanistid ja moslemid austama klassikalist kristlust
ja sedagi, et see on olnud siin peavooluks,
sellel põhinevad meie institutsioonid. Võime näidata miks ja neid võrrelda.
Islam näeb neid asju erinevalt
ja hoolimata meie soovidest on sel erinevad ühiskondlikud tagajärjed,
kumma usundi põhjal elu korraldatakse.
Oleks eksitav ja ebaarmastusväärne väita,
et kõik sobib kokku, kui see nii pole.
On armastav ja auväärne tõdeda, et meil on erinevusi.
Võime vestelda ja Kristusest tunnistada.
Meie poolest võib moslem tunnistada Allahist ja Muhamedi ilmutusest.
Eeldame, et siin ei saa sunniviisil muuta ühiskondlikku korda
ja see on omakorda poliitika.
Aga mis puutub usunditesse,
siis toetame seda, et kõik võivad oma nägemuse avaldada.
Siia kuulub aga ka tõdemus, et kõik usundid pole samad.
Meil on jäänud veel paar minutit. Teeme väikese kokkuvõtte.
Päästeõpetuse aspekt,
see, kuidas inimene jõuab päästva suhteni Jumalaga,
koondab teatud mõttes kõiki neid üheksat erinevust,
millest oleme kahes saates rääkinud.
Kuidas patune inimene, kusjuures ka patt on kristluses ja islamis erinev,
pääseb osadusse absoluutselt püha Jumalaga?
Ta peab tunnistama, et kuigi ta on inimesena hästi loodud,
on ta rikutud, pattu langenud ja Jumala-vastases seisundis
ega tahakski sellest ise vabaneda,
kui Jumal oma Sõnas ja Püha Vaimu tööga seda ei näitaks -
tüüpmõte, et käsuseadus toob patutunnetusele ja meeleparandusele.
Seejärel suuname pilgu Kristusele ja tõdeme,
et Ta on täitnud meie eest seadust, Tema on õige ja toetume sellele.
Hüüame Jumalale: Kristuse nimel, pane Kristuse õigus meie arvele.
Nii tehakse meid õigeks, kui usume Jumala armu tõotusi Kristuses.
Nii hakkab ka Jumala Vaim meid uuendama
ning tahame hakata Jeesust järgima ja pühenduda sellele.
Seda tunnistame meie. Moslem aga võib vaid loota,
et oma piisavalt tugeva alistumise ja kuulekusega
õnnestub tal kuidagi võita Allahi arm. Armu võitmine kõlab veidralt,
kuna armu ei saa teenida ega võita. Moslem aga peab lootma parimat.
Näeme, et see pole eriti kindel alus. Sellega võib sohu sattuda.
Aga meil on Kristuses ilmutatud Jumala hea tahe. Loodame Kristusele.
Ta on ise öelnud, et ei hülga neid, kes Tema kaudu Isa juurde tulevad.
Oleme kindlates kätes.
Sellel, kes on Kristuses, on päästekindlus, mis ei tule endast,
vaid Jumala armu valikust ja Kristuse lõpetatud tööst,
mis on absoluutselt kindel.
Ja kestab igavesti. - Aitäh saates osalemast, Juha Ahvio!
Aitäh raamatu eest,
mille kirjutasid koos teoloogiamagister Timo Keskitaloga -
"Koraani Allah või Piibli Jumal -
Kas islamil ja kristlusel on sama Jumal?"
See on äärmiselt tähtis ja aktuaalne pakett selleks,
et võiksime mõista, mis on kristlus ja mõistaksime, mis on islam.
Et mõistaksime nende vahet ja oskaksime hinnata,
kui palju oleme saanud, kui saame uskuda Kristusesse,
kes ütleb: "Mina olen tee, tõde ja elu.
Keegi ei pääse Isa juurde, muidu kui minu kaudu."
Õnnistatud nädalat! Kohtume nädala pärast Piiblikohvikus!
Televisioonitöö on koostöö.
Kui minul on stuudios külaline,
on kaamerate taga ja mujal veel mitmeid teisi tegelasi.
Seda tööd ei saa teha ilma teisteta ega ka sinu abita.
Võid toetada TV7 Eesti tööd,
helistades annetustelefonil 900 1777.
Kõne hind on 7 eurot.
Lisainfo: www.tv7.ee
Piiblikohviku saadet saad toetada
ekraanilolevate pangakanalite kaudu.
Õnnistust sinu ellu!
Tõlge: Monika Jaaguri