PIIBLIKOHVIK
Tere tulemast taas Piiblikohviku saatesse!
Täna räägime kahe misjonäriga,
kes töötavad Ingeri kiriku kaudu ja koostöös sellega Venemaal.
Kristiina ja Jukka Paananen, tere tulemast saatesse! - Aitäh.
Olete misjonärid. Sina, Jukka, oled pastor
ja sina, Kristiina, oled pressiesindaja Ingeri Kirikus ja toimetaja selle lehes.
Tore, et Soomes käimas olete ja saite saatesse tulla.
Misjonitöös huvitab inimesi esmalt, kuidas sinna satutakse
ja kuidas teie puhul usuasjad tähtsaks said.
Kas see algas juba lapsepõlves
või oli teekonnal mingi otsustav kogemus?
Jukka, kuidas sinu usuelu alguse sai?
Olen lapsepõlvest peale kristlane
ja pärinen usklikust kodust.
Usuelus on mitmeid kasvuetappe.
Pean seda suureks Jumala anniks,
et sain lapsest peale kristlikus kodus kasvada
ja elava koguduse keskel õpetust, kinnitust usule
ja kasvada selles kuni tänaseni.
Kas osalesid teatud liikumises või kuidas?
Pärinen Rahu Sõnast. See on endiselt mu vaimne kodu.
Kui keegi Rahu Sõnast kuulnud pole,
siis lestadiaanlus jaguneb Soomes erinevatesse liikumistesse
ja Rahu Sõna on üks neist.
Kirikuajalugu räägib ka väike-esmasünniõiguslusest.
Kuidas sinuga lood on, Kristiina? Kas sinu lugu on samasugune?
Mitte päris. Hakkasin koguduses kaasa lööma leerikooli ajal.
Leerikooli ajal kasvasingi tasahilju usku.
Siis hakkasid usuasjad selgemaks saama.
Ma ei käinud laagris.
Läbisin nn talvekooli, mis oli pikem
ja andis aega mõelda.
Kuidas te tutvusite? Kus te kokku saite?
Kohtusime õpingute ajal Rovaniemil, koguduse tudengitöö kaudu.
Käisime samas piiblitunnis ja sealt see peagi käima läks.
Kuidas misjonitöö teile tähtsaks sai?
Kõik ei mõtle sellele, kuigi on kristlased.
Kuidas teile selgeks sai, et tahate ise misjonitööle minna?
Sellega on seotud isegi naljakaid olukordi.
Esimeses piiblitunnis, kus Rovaniemil koos olime,
oli õhtu teemaks misjonitöö. Kristiina oli seal rääkinud oma elust,
kuidas ta oli olnud Aafrikas, Etioopias misjonäride lapsi hoidmas.
Seejärel läks õhtu edasi
ja tekkis üldine vestlus.
Olin öelnud, et minagi läheksin misjonitööle, kui naise kaasa leiaksin.
Täiesti siiralt, tagajärgedele mõtlemata.
Täpselt.
Kas olid siis juba mõelnud, et sind huvitab alaline misjonitöö?
Jah. Meie koguduses Kannuksel
oli kaks noortetöötajat, kes perega misjonitööle läksid.
Koguduses oli misjonitöö tuttav ja sellest räägiti palju.
Kuid mäletan üht teatud üritust.
Noorteõhtule tuli misjonär Regina Hantikainen.
Ta rääkis oma tööst.
Pärast seda õhtut
hakkasin koguma erinevat misjonitööd puudutavat kirjandust
misjonäride kogemustest maailmas.
Arvan, et Jumal rääkis minuga juba siis.
Hiljem muutus kutse tugevamaks.
Ka nendel reisidel, millest Jukka rääkis.
Hoidsin misjonäride lapsi ja hiljem ka õpetasin neid.
Kui kaua aega läks alates sellest ühisest õhtust,
enne kui teist päriselt misjonärid said?
Läks veel veidi üle 10 aasta.
Kolm nädalat pärast seda õhtut hakkasime väljas käima.
Abiellusime 1994. a juunis.
2001. aastal läksime
esimest korda koos Venemaale.
Läksime asendama Jaama kogudusse Kingissepa linnas.
Protsess algaski sellest
ja pooleteise aasta pärast, 2003. a augustis kolisime Venemaale.
Miks esimest korda just Venemaale läksite?
Mina olin varemgi käinud, nagu ka Kristiina.
Olime mitu korda Karjalas käinud.
Kokkola praostkond tegi ja teeb tööd Viteles ja Aunuse kandis.
Olime seal käinud.
Kristiina oli õpetaja ja mina olin tollal misjonisekretär.
Sain Rahu Sõna nimel rohkem reisida, näiteks Eestis ja mujal.
Tekkis tunne, et kui Jumal avab ukse nii,
et võime koos jäädavalt misjonitööle minna,
siis oleme valmis. Ja see võimalus tekkiski.
Misjonitööst rääkides öeldakse tihti, et selleks on vaja sisemist kutset
ja kogemust, et Jumal kutsub. Kuid vaja on ka välist kutset.
Ei saa lihtsalt minna, vaid keegi peab kutsuma.
Antud juhul kutsus teid tööle Rahu Sõna Misjoniühendus.
Meie tee Venemaal algas sellest,
et 2001. a detsembris läksime Jaama kogudusse asendama.
See oli Rahu Sõna rootsikeelse sõsarühenduse LFF-i vastutusel
Ingeri Kirikus.
Nemad olid meie läkitajateks esimesed kuus aastat.
Täielikult.
Rahu Sõna oli ka taustal, kuid põhivastutus lasus neil.
Ingeri Kirikus on valdkonnad eri ühenduste vahel jaotatud.
Nii saab tööd paremini koordineerida.
Nii veeres vastutus Jaama ja Kingissepa eest 2003. a meile.
Praegusel ajal oled, Jukka, terve Ingeri Kiriku koordinaator
ja tunned seda tööd, millest räägid
ning korraldad seda ka ise.
Kui räägime Venemaast,
on inimestel erinevaid mõtteid ja kogemusi.
Mõned on seal käinud ja midagi näinud.
Aga mitu aastat te Venemaal nüüd kokku elanud olete?
Oleme seal olnud 13 aastat.
Kuidas sul seal naisterahva ja misjonärina elada on?
Milline maa see on?
Seda on raske lühidalt kirjeldada. Venemaa on väga huvitav.
Sellel on täiesti oma tõmme.
Paljudel, kes Venemaale tulevad, on mitmeid eelarvamusi,
kuid pärale jõudes juhtub nii, et nad kiinduvad sellesse maasse.
Võin vastata mõlema eest ja öelda, et oleme end seal väga hästi tundnud.
Ameeriklastega olevat väidetavalt lihtne tühjast-tähjast rääkida.
Aga sõbrunemine on teistsugune protsess.
Kuidas see Venemaal käib? Kas Venemaal sõbrunetakse kergesti?
Milline on teie kogemus?
Venelased on väga avatud.
Nad on väga südamlikud ja soojad.
Nagu mujalgi sõltub sõbrunemine paljuski isikutevahelisest keemiast.
Me ei sõbrune kõigiga.
Kuid venelasest sõber on väga ustav.
Oleme neid sõpru saanud.
Vahel tundub, et suhe teatud inimestega,
eriti Jaama koguduse ja sealsete inimestega,
on midagi sügavamat kui sõprade suhe.
See on midagi suguluse ja sõpruse vahelt.
Vahel ei suhtle kaua aega,
kuid meie ühine minevik on nii tähtis,
et suhe püsib ja säilib.
On selge,
et misjonitöös ka saadakse palju. See pole ainult ohverdamine.
Kuid see sisaldab ka ohvrit, kui kodumaa maha jäetakse.
Venemaa on küll suhteliselt lähedal ja saab kodus käia.
Aga Jukka, kui keegi kahtleb, kas ta suudaks niimoodi elada
täiesti võõras kultuuris, siis mida on sinu meelest vaja,
et jaksaks misjonärina paarkümmend aastat vastu pidada,
teenida inimesi võõras kultuuris, õppida ära võõras keel ja kombed?
Mis annab jõu ja motiveerib?
See on kutsumine ja kogemus, et oled Jumala ees õiges kohas.
See on aluseks. See on imeline ja seda on raske seletada.
Kannavad Jumala tõotused ja ka see, et kogudus on läkitanud.
On sisemine kutsumine ja ka väline. Mõlemad on tähtsad.
Seda on raske seletada, kuid mulle meenub üks olukord.
Olime ehk kolm aastat seal elanud, kui üks tuttav külla tuli.
Ta oli kahe nädala pärast täiesti läbi ja rõõmus, et tagasi Soome pääseb.
Käisin poest leiba ostmas ja ütlesin, et siin on nii tore olla.
Ta vastas selle peale: Mida?
Siis sain aru, et asi on oma kohas ja see peab selge olema.
See lihtsalt töötab.
Arvan, et misjonäriks olemine, olgu lühemalt või pikemalt,
on siiski and.
See pole mingi punnitamine. Seda on raske selgitada.
Kuigi töö iseenesest sisaldab rohkesti väljakutseid ja vastuolusid,
vahel ka kurbust ja pisaraid,
on võimalus Jumala töös osaleda siiski imeline.
Sellest saab nii palju.
Räägime teiega teises saates veel sellest tööst
ning Jumala suurtest tegudest Venemaal ja Ingeri Kirikus.
Aga veel misjonärina olemisest.
Kui tähtsaks pead läkitajaid, kes teid Soomest välja saadavad,
teie eest palvetavad ja teie tööd majanduslikult toetavad?
Nad on üliolulised. Pean neid meie töökaaslasteks.
See võib kõlada klišeena,
kuid ilma läkitajateta ei saa keegi minna.
Vaja on nii palvet kui majanduslikku abi.
Tihti on olnud olukordi, kus on midagi rasket käsil olnud
ja on tulnud Soome sms-iga eestpalvesoove saata.
Aastate jooksul on päris palju sõnumeid saadetud.
Konkreetsetes olukordades kogeme, et meid peetakse meeles.
Vahel isegi küsime teineteiselt, et ei tea, kes meie eest palvetas
või kui paljud on palvetanud, et mingi sõlm on avanenud.
On selge, et Jumal ei kutsu kõiki minema.
Kuid kõik peaksid siiski misjonitöös kaasa lööma.
Jeesus ei eraldanud Piiblis üht gruppi
misjonitööks ja evangelisatsiooniks
ning mingit teist gruppi, kes sellest kõrvale jääb.
See on kõigi ülesanne, kuid selles on erinevaid kohti.
Kui ollakse võõral maal ja teenitakse seal
ning oma kodukogudus asub teises riigis,
kuidas misjonärina oma usuelu eest hoolitsetakse?
See ei saa olla üksnes andmine. Peab ise ka vaimutoitu saama.
Mis teie puhul on kodukoguduseks misjonipõllul?
Kui algaastatel Jaama koguduses
Sõnaga teenisin,
oli meil iga nädal erinevaid võimalusi.
Parimatel päevadel
oli meil vist 14-15 kuulutamisüritust nädalas.
Tuli palju uurida ja valmistuda.
Aga meie jaoks on tähtsaks saanud isiklik ühine palve
ja ühine Jumala Sõna lugemine.
Võiks avameelselt öelda,
et Soomes olles tegime seda harvemini.
Misjonitöö probleemid ja just see, et kust ise toitu saada,
sundis meid regulaarsetele hommikupalvetele
ja piiblilugemisele.
Tihti saab samal hetkel Sõna kaudu mingi asja suhtes Jumalalt julgustust.
Jumala Sõna on elav ja väeline, nagu Pühakiri ütleb.
See on suhe Jumalaga.
Seejärel on kõik teised, kellega võib sõbruneda.
Kuid on ka teie omavaheline suhe.
Tunnen teid kaua aega ja tean, et teil on harmooniline, imeline suhe.
Kuidas selle eest antud olukorras hoolt kanda,
kui mõlemad teevad tööd surve all, võõras kultuuris?
Kas esineb väljakutseid?
Mulle tundub, et väljakutseid oli rohkem Soomes.
Jumal on meid ehk õnnistanud selles,
et meil on mõlemal kutsumus.
See kutse on olnud sama tugev ja mõlemal peaaegu ühesugune.
Meil on väga sarnane nägemus
ja arusaam sellest, mida teeme, kuhu läheme ja miks.
Jumal on õnnistanud nii, et oleme teineteist talunud.
Oleme mitmeid aastaid kõrvuti tööd teinud
ning füüsiliselt üksteise lähedal ja koos olnud.
Kui lõppes töö Kingissepas, hakkasime veidi erinevat tööd tegema.
Mis rolli kutsumine selles olukorras mängib,
kui kutse peale misjonitööle minnakse?
Lisaks on veel individuaalne ülesanne.
Oled, Jukka, Ingeri Kiriku pastor
ja nüüd kogu Ingeri Kiriku koordinaator.
Kas oma kutsumise leidmisprotsess oli kerge?
Oleme sellest Kristiinaga mitu korda rääkinud.
Meil oli suur juhtimine. Tundsime juhtimisena juba algustki.
2003. a ja varemgi osalesime juba koguduse töös.
Oleme olnud kohalike inimeste seas.
Alguses polnud meil teiste kogudustega isegi eriti kontakte.
See johtus aja puudusest ja muustki.
Praegustes ülesannetes on fakt,
et oleme näinud kohaliku taseme probleeme ja seda,
kuidas kohalikud neid lahendavad ja oleme neid koos lahendanud,
ning sedagi, milline side on sõpruskoguduste ja ühenduste vahel.
Seetõttu kogeme, et oleme saanud nii hea ettevalmistuse
ja koolituse praeguseks ülesandeks,
et pole vaja rääkida kultuuride konfliktist ja muust.
Ingeri Kirikus käib palju külalisi Soomest,
ühendustest, ärkamisliikumistest ja sõpruskogudustest.
Alati tekib kultuuridevahelisi vääritimõistmisi.
Siis suudan neid seestpoolt näha
ning nõu anda ja juhendada, et üksteist paremini mõistetaks.
Selles suhtes on läinud imeliselt, et nüüd saan uues ametis teenida.
Kuidas sinu puhul, Kristiina,
oma ülesande leidmisega oli?
See ei olnud nii lihtne.
Mul oli väga tugev tahtmine minna ja teenida Jaama koguduses.
Nautisin seda tööd, kuid mul polnud nii selget ülesannet nagu Jukkal.
Meie olukord oli väga erinev.
Praegusel hetkel mõistan,
et mul oli toona aega tutvuda venelaste ja nende kultuuriga,
õppida tundma inimesi ja vene loomust.
Olen praegu tagantjärele tänulik seal veedetud aja eest.
Neil aastail hakkas tekkima teavitusega seotud ülesandeid.
Jumal juhatas ja avas tee praeguseks tööks.
Kui ollakse misjonärid ja tehakse misjonitööd,
siis mis on teie palve ja nägemus,
mida selles töös näha tahate?
Eelkõige see, et evangeelium leviks
ning kogudused kasvaksid ja neid juurde tekiks.
Sellega on seotud ka misjonäritöö reaalsus selle suhtes,
et on tähtis mõelda, et see töö on ajutine
ja vastutus antakse üle kohalikele.
See oli meil alguses Jaamaski teemaks,
et ei paistnud kuskilt võimalust
kohalike seast pastorit või diakoni leida.
Kuid äkitselt avas Jumal võimaluse
ja saime aastate pärast koguduse täielikult kohalike kätte jätta.
Sama puudutab ka Ingeri Kiriku kogudusi ja misjonitööd.
Siin Soomeski on palju ära teha.
Usun, et meil on juba varasemast nihkunud rõhuasetus,
vähemalt minul, Soome poole.
Tuleb külastada siinseid kogudusi ja ühendusi
ning rääkida Ingeri Kiriku väljakutsetest.
Täna avaldab mõju ka poliitiline olukord.
Inimesed esitavad küsimusi
ja nende põhjal saab järeldada, mis südamel on.
Tahame hajutada eelarvamusi ja õhutada inimesi siiski nägema,
kui soodus aeg on ikka veel evangeeliumi kuulutamiseks.
Meie piiskop on rõhutanud, et Venemaa ajaloos
pole kunagi nii suurt vabadust olnud evangeeliumi kuulutada kui täna.
Ehitatakse kirikuid. See on tähtis. Tahame koolitada omi töötajaid
ja saata uusi misjonäre uutesse kohtadesse.
Tahame seda kõike jätkata,
kuid nii, et kristlaskond selles endiselt osaleks,
mitte üksnes Soomes, vaid ka seal, kus meil sõpru on.
Teie töö kohta saab lisainfot teie kodulehelt
www.inkerinkirkko.fi
Meie saateaeg on otsakorral.
Öelge veel mõlemad lühidalt,
on teil mõni julgustussõna Soome kristlasele,
olgu noor või vana, kes mõtleb:
"Meie kõrval on hiiglaslik maa. Mida mina teha saaksin?
Kuidas mina oma koha leian?"
Mis nõu annaksid, Kristiina?
Paluksin soomlastel esmalt palvetada Ingeri Kiriku eest,
selle koguduste ja eriliselt töötajate eest.
Kirikuõpetajad koos peredega
ja kõik töötajad koos peredega vajavad toetust.
Meil on misjonäridena olnud suur eesõigus,
et meie taga on olnud nii suur palvetajate vägi.
Tahaksin jätta selle pärandiks Ingeri Kiriku töötajatele.
Ja Jumal võib mõnda palvetajat kõnetada ja nende rolli näidata.
On sul midagi lisada, Jukka?
Arvan lihtsalt, et Soome ja Venemaa ajalood
on alati kas ühel või teisel moel kokku puutunud.
Meil on 1300 km ühist piiri.
Juba sellest vaatevinklist
on Soome kristlaste üheks misjonipõlluks meie idanaaber.
Võime teda tööd ka kõikjal mujal, kuid on täiesti selge,
et venelased suhtuvad soomlastesse lugupidavalt ja väga sõbralikult.
Juba see avab nii palju uksi. See on meie argipäev.
Näeme, kui hästi meisse suhtutakse.
Seda tasub ära kasutada ka misjonitöös.
Arvan, et see on kutsumus Soome kristlaskonnale.
Me ei tohiks seda võimalust kasutamata jätta.
Aitäh, Kristiina ja Jukka Paananen, saates osalemast!
Õnnistust teie tööle Ingeri Kirikus Venemaal! - Aitäh.
Aitäh, head vaatajad!
Tohutult suur, imeline
ja paljuski ka õnnistatud maa asib siin meie kõrval.
Kuid vajadus evangeeliumi järele on ülisuur, nagu siingi.
Mõtle sellele palves.
Ehk on sul mingi osa Ingeri Kiriku ja Venemaa misjonitöös.
Jumala õnnistust! Kohtume nädala pärast Piiblikohvikus!
Televisioonitöö on koostöö.
Kui minul on stuudios külaline,
on kaamerate taga ja mujal veel mitmeid teisi tegelasi.
Seda tööd ei saa teha ilma teisteta ega ka sinu abita.
Võid toetada TV7 Eesti tööd,
helistades annetustelefonil 900 1777.
Kõne hind on 7 eurot.
Lisainfo: www.tv7.ee
Piiblikohviku saadet saad toetada
ekraanilolevate pangakanalite kaudu.
Õnnistust sinu ellu!
Tõlge: Monika Jaaguri