PIIBLIKOHVIK
Tere tulemast taas Piiblikohviku saatesse!
Jätkame täna vestlust Korintlaste kirja teemal.
Tere tulemast taas pastor ja piibliõpetaja Ilkka Rytilahti.
- Aitäh.
Oleme sinuga Korintlaste kirjast juba mitu saadet vestelnud.
See on äärmiselt aktuaalne ja räägib tänapäevastest asjadest.
Oleme jõudnud 15. peatükki.
Palun sinult kommentaari 15. peatüki alguse kohta.
Alati, kui keegi minult küsib, mis on evangeelium,
kas kuskil on antud selle määratlus,
soovitan neile alati 1. Korintlaste 15. peatükki.
Loen esimesed salmid ette.
"Ent ma juhin teie tähelepanu evangeeliumile,
mida ma teile kuulutasin, mille te ka vastu võtsite ja milles ka püsite
ning milles te ka õndsaks saate kui te peate seda kinni nende sõnadega,
millega mina teile seda kuulutasin - olgu siis, et asjata saite usklikuks.
Sest ma olen teile kõigepealt teada andnud, mida ma olen saanud,
et Kristus suri meie pattude eest kirjade järgi
ja et ta maeti ja et ta üles äratati kolmandal päeval kirjade järgi
ja et ta ilmus Keefasele, pärast seda neile kaheteistkümnele."
Kas siin pole mitte evangeelium pähklikoores?
Absoluutselt.
Uus Testament avab mõnes kohas kokkuvõtlikult evangeeliumi sisu.
See tekst on ilmselt üks peamisi.
See, kes Jumal on, pole meie teha.
See, mida Ta kord ajaloos teinud on, on juba juhtunud.
Meie asi on nende suhtes mingi hoiak võtta - kas uskuda,
mis puhul saame pääste, milleks see kõik juhtunud on,
või uskmatusega, mis seda eitab ja ära põlgab.
Sellega lendab täielikult uppi
meid valitsev tänapäeva materialistlik- naturalistlik maailmapilt.
On huvitav,
et see on 1. Korintlaste kirja eelviimane peatükk.
Kirja lõpus naaseb ta uuesti evangeeliumi juurde,
millega kogu kirja alustas.
"Kui te peate seda kinni nende sõnadega,
millega mina teile seda kuulutasin - olgu siis, et asjata saite usklikuks."
Ta ei taha seda üksnes meenutada, vaid kindlustada,
et nad sellest kinni peaksid.
Evangeeliumis on midagi loovutamatut.
Täpselt. Autentset. Sellest, mis on toimunud, tuleb kinni hoida.
Elu muutub talumatuks, kui eitame fakte
ja seame nende asemele pooltõdesid või lausa valesid.
Nii on kahjuks tehtud ja see ei too kunagi au.
Ennekõike on see otsustavalt tähtis Jumala päästetöö aspektist.
Paulus ütles, et evangeeliumi Jumala igavesest plaanist ajaloos
ei saa keegi ajakohastada.
Meie arvutiprogrammid jms on poolikud ja neid uuendatakse.
Meil peab olema mingi brauseri versioon 46.0, et kõik hästi oleks.
Kuid evangeeliumi ei saa täiustada selle sisu muutmisega.
Selle asemel tuleb juba kord antut üha uuesti kuulutada.
Paulus ütleb, et ta ise sai selle ja annab edasi.
See on väga rabinistlik juudi väljend.
Kui te sellest nii kinni hoiate, nagu ma teile seda kuulutasin,
saate päästetud. Vastasel juhul kaob usu alus.
Kristlus on ajalooline usund.
Kuid maailma usundite seas pole ühtki teist,
mis keskenduks nii põhjalikult ühele asjale, millest kõik sõltub.
Kui see on juhtunud, tähendab see, et Jumal on siin suuri asju teinud.
Ja see tähendab kõigi jaoks, et on olemas lootus.
Enne kui tervest peatükist räägime, siis korraks veel evangeeliumist.
Siin on paar asja, mida võiks käsitleda.
Siin öeldakse esimesena,
et Kristus suri meie pattude eest kirjade järgi.
Jah. See on väljend,
mis on Pauluse puhul ebatüüpiline.
Teine tõlge ütleb "nagu on kirjutatud pühades kirjades".
See räägib sellest, et Paulus tsiteerib, mida ta on saanud.
Millal ta selle sai? Väga varakult.
Tema pöördumine kristlusse toimus 30. aastail AD.
Ristilöömisest oli möödunud ehk aasta või paar. Lühike aeg.
Ta kohtus hiljem apostlitega
ja vahepeal ta kristlastega kokku ei puutunud.
Ta ei ütle, millal ja kus ta selle sai,
kuid ta sai midagi, mis on kujunenud kristliku koguduse seas varakult.
Teoloogias esineb mõte, mis polegi nii võõras,
et Uus Testament on ebaühtlane,
täis vasturääkivaid religioosseid nägemusi ja motiive.
Kui alguses oli selline mitmekesisus, võiks see ju meiegi ajal olla.
Las igaüks usub, nagu heaks arvab.
Paulus aga ütleb: Mille ma olen saanud,
mitte mille ma olen ise välja mõelnud või mis mulle õige tundub
või mis mulle intellektuaalselt peale läheb jne.
Sellest tuleb kinni hoida.
Kui ei hoita kinni sellest, mis Jumal on ja mis Ta teinud on, lendab kõik uppi.
Huvitav on, et pärast seda, kui ta on rääkinud armuandidest jms,
tuleb ta selle juurde tagasi.
See pole midagi, mis käib vaid usuelu alguse juurde
ja mille võib seejärel unustada.
See evangeeliumi määratlus kehtib lõpuni. - Jah.
Teiseks öeldakse, et Ta maeti.
Miks siin vahepeal seda mainitakse?
Ta esitleb kogu algkoguduse usku -
sündmusi, isikuid, kohta ja Teda, kes kõiki üllatas.
Jüngrid olid masenduses ja veendunud, et kõik oli kadunud,
teades, et Jeesus lebab surnult hauas.
Ta maeti. Pühakiri räägib sellest,
et Jumal on lubanud meile selle, kes purustab mao pea
ehk eksitaja ja valede isa väe meis, kurjuse ja isegi surma võimu.
Jeesus pidi surema mitte sellepärast, et ta midagi valesti tegi,
vaid et me kõik oleme eksinud.
Ta pidi maitsma surma, sest surm on patu palk.
Ta kandis meie karistuse ja lepitas meid Jumalaga.
Jeesuse lõpetatud tööst piisab Jumalale igaveseks -
sellest too ülestõusmispeatükk räägibki. Teine koht on Roomlaste 8.
Fakt, et Ta maeti, viitab sellele, et paasapüha hommikul
nähti tühja hauda surilinadega, mis olid puutumatult maha jäetud.
Surnukeha enam polnud, kuid keegi polnud surilinu rebestanud.
Jeesus oli sealt kadunud. Teda pole seal enam.
Miks otsite Teda surnute seast, küsib ingel.
See ongi järgmine väide:
"Ta maeti ja et ta üles äratati kolmandal päeval kirjade järgi
ja ta ilmus ... "
Jah. See ongi Jumala imeline, suur plaan,
mis pidi toimuma meie pärast.
Samas on selle sündmuse tähendus ajaloo keskpunktiks.
Pärast seda pole ajalugu enam endine.
Igaühel on oma arusaam sellest, milline see aeg ja reaalsus on.
Jumala ilmutus sellest reaalsusest on,
et kõik olemasolev on tekkinud Sõna väel,
välja arvatud kurjus ja langemine, ja kõik luuakse kord Sõna väel uueks.
Vahepealne elu on ajalugu, mis pole tsükliline nagu ida usundeis
või lõputu, mis kuhugi ei vii.
Ajalugu viib meid Jumala riigi teostumise suunas.
See maailm ja see reaalsus kaovad. See on korrumpeerunud ja kaduv.
Jeesuse surnuist tõusmine tähendab, et inimsus on Temas,
kuna ta on üheaegselt täielikult nii Jumal kui inimene,
saanud osaks kadumatust elust.
Ta on esmasündinu. Esimesele järgnevad teised.
Jeesuse tee on ka meie tee. Sellest Paulus siin räägibki.
See oli aga koguduses probleemiks.
Oleme rääkinud, kuidas paganliku kultuuri mõjud
ilmnesid Korintose koguduse elus ja inimeste uskumustes.
Kui kreeka mõtlemine ei hinda inimkeha vaimses mõttes,
vaid hülgab selle positiivse tähenduse,
mida heebrea mõtlemine, nii Uus kui Vana Testament ei tee,
räägib see meile sellest,
et Jumal ei päästa meid igavesse ellu üksnes hingeliste vaimolenditena.
Ta loob sellise uue olendi, kes igavesti vastu peab.
See ületab minu mõistmisläve, kuid mitte mu usuläve.
Paulus jõuab sama mõtteni ja ütleb:
"Aga kui Kristusest kuulutatakse, et ta on surnuist üles äratatud,
kuidas siis mõned teie seast ütlevad, et ei olevatki surnute ülestõusmist?"
Mõned seal ei uskunud surnuist ülestõusmist.
Neile ei mahtunud pähe, et lõplik pääste võiks sisaldada
seda kõdunevat, nõrka, vananevat keha.
Kui pääste on selline, nagu Paulus seda nende meelest kujutab,
pannakse mind, minu vaim igaveseks sellesse ihusse.
See on õudne,
kuna kreeka mõtlemises tuleb sellest vanglast vabaneda.
Kui vaim on vaba, saab osaleda heas ja kadumatus elus.
See tähendab, et loomise nägemus,
kus Jumal vaatas loodut ja ütles, et see on hea,
kaotaks ihulikkuse ja see oleks teisejärguline.
Selle mõju ajalugu kristlikus kirikus on tohutult suur.
Tihti on süüdistatud kristlikku kirikut ihu ja seksuaalsuse eitamises.
Kuid selle juured on pigem kreeka filosoofias ja dualismis,
kus hing ja ihu lahutatakse ebapiibellikul viisil.
See on keskne küsimus.
Paulus õpetab ja usub ihu ülestõusmist.
Jah. Paljudel inimestel on seda tänapäeval raske vastu võtta.
Kui me kõik sureme,
meie ihu kõduneb ja kaob.
Meie geneetiline pärand mõjutab meie keha väljanägemist,
kuid Jumal on ka selle geneetika taga.
Tema lõi sellise ime. Ta tunneb meid läbi ja lõhki.
Jeesus ütles, et meie peast ei lange Jumala teadmata juuksekarvagi.
Jumal tunneb meis iga rakku ja aatomit.
Jeesuse ihulik ülestõusmine tähendab,
et ihu polnud enam endiselt seotud aja ja ruumi seadustega.
Kuid ta oli ajas ja ruumis.
Ta oli jüngritega. Nad nägid teda ja Jeesus ütles kahtlevale Toomale:
Katsu mind oma käega.
Jumal oli otsustanud, et Tema Poja ihu säilib;
et tema armu, armastuse ja lepituse märgid jäävad igavesti.
See on vapustav. See räägib armastuse suurusest ja hinnast,
mille kaudu meid päästeti.
Samas räägib Jeesuse ihulik ülestõusmine sellest,
et enam ei kehti reaalsus, kus toimivad need seaduspärasused.
Riknemine, lagunemine, kõdunemine.
Uues loodus on kõik harmoonias ja rahus, mida siin maailmas pole
ja mida on püütud saavutada inimjõul maise paradiisi loomiseks. Asjatult.
Kui üheks nurgakiviks on ihulik ülestõusmine,
kas teine on siis see,
et see pole too surelik, haigestuv, nõrk
ning mitmeti nõder ja ebatäiuslik ihu,
mis samasugusena uuesti kehastub,
vaid see on uuendatud, kirgastatud ihu?
Jah. Asi pole selles,
et meditsiiniliselt võib meie keha teatud määral lappida ja aidata,
nii et see kauem töötaks. Lõpuks pole sellestki enam kasu.
See tähendab uut loomistööd.
Kuid siiski nii, et meid on võimalik ära tunda.
Me ei kaota oma Jumala antud unikaalsust ja erilisust.
Me ei saa ühesugusteks kloonideks.
Meist saavad sellised olendid,
kes võivad eksisteerida tingimustes, kus pole pattu, surma ja haigust.
Need dimensioonid on kaotatud.
See asendub Jumala loomistööga, mida ajahammas ei söö ja mis ei kulu.
Tema ligiolu. Tema rahvas kirkuses on Tema ligiolus.
Ta on elu imeline allikas.
Tema ligiolu toob elu.
Meis endas pole kadumatut elu, nagu kreeka mõtlemises arvatakse,
et oleme igavesed olendid lahus Jumalast.
Tema olemasolu ja ligiolu on ka meie olemasolu aluseks.
Kui sellele niimoodi mõelda,
siis oleksime nagu kaotanud selle ülestõusmisusu konkreetsuse.
Räägime, nagu oleksime mingid ebamäärased vaimud taevas.
See, et üksteist taevas ära tunneme, nagu ütlesid, on radikaalne.
Piibel räägib ihu ülestõusmisest,
et luuakse uus maa ja uus taevas.
Kindla peale võime öelda,
et tulevane elu on veel konkreetsem ja tõelisem
kui praegune patust tumestatud elu.
Siin mõjutab kõike see,
et kuuleme ja näeme üha halvemini ning lõpuks kustuvad aistingud.
Seal on kogu Jumala loomistöö täiuslik, ilma patuta
ning näeme, kuuleme ja tegutseme palju paremini ja veel konkreetsemalt.
Jah. Miks seda nii raske uskuda on?
Sest see on vastu meie mõtlemisele ja kultuurile ja aistingutemaailmale.
Arvame, et kui me ei saa nende kaudu aimu,
millest Piibel räägib ja millest apostlid räägivad,
ja kus Jeesus oma kirgastatud ihus ülestõusnud Issandana elab,
siis seda pole.
Me ei mõista,
kui piiratud, poolikud ja pimedad me oma arusaamises oleme.
Arvame, et teame elu ja igaviku saladusi ja mõõtmeid
Tegelikult oleme seda vaid pinnapealselt puudutanud.
Patu tõttu oleme kaotanud Jumala reaalsuse nii,
et mitte miski meis olev, mitte ükski võime, oskus ega eeldus
ei suuda juhtida meid Tema leidmise ja tundmiseni.
Jumal peab alati meile Ennast ilmutama
ja Tema ilmutus teeb meis tööd,
nii et leiame osaduse Temaga ja õpime Teda tundma.
Paulus ütleb,
et me ei tohiks kurvastada nii nagu need, kellel pole lootust.
Kristlane muidugi leinab ligimese,
usuvenna või -õe või sugulase või mõne lähedase surma pärast,
et teda pole enam siin ja ei saa temaga enam siin rääkida.
Aga kui meil on usk, et ta on kohale jõudnud
ja kohtume temaga, kui ta on surnud usus,
on see hoopis teistsugune lein,
kuna selle kõrval on revolutsiooniline taaskohtumislootus.
See ilmselt andis algkoguduses kristlastele jõudu
minna lõvide ette usus.
See on andnud läbi aegade jõudu tagakiusamistes
ja annab tänagi neile kristlastele, kes jäid näiteks rahvast teenima
ühes linnas Süüria lähedal, kuna polnud kedagi teist aitamas,
kuigi teadsid, et ISISe väed tulevad.
Tiimijuht ütles, et tuleks lahkuda, kuid ei saa jätta inimesi.
Nad jäid. ISIS tuli ja kõik tapeti, kuid nad surid Kristuse nimi huulil.
Inimlikust seisukohast oli see rumal.
Aga kui eksisteerib selline ülestõusmine, siis kes võitis?
Mitte ISIS oma nugade ja õudustega,
vaid need, kes surid Jeesuse nimi huulil
ja siirdusid sellesse kirgastatud, igavesse olukorda.
Kristlane ei otsi märtrisurma, kuid see on revolutsiooniline sõnum.
Loomulikult. Seda see on. Ja et me seda ära ei tunne,
räägib sellest, kui seotud me oleme selle langenud ja kaduva maailmaga.
Evangeelium tuleb selle kõige keskele
ja räägib toimunud suurest asjast.
Jumal on avanud uue elu.
Ta lõi inimsuse oma Pojas igaveseks olendiks
igaveses, kirgastatud ihus.
Jagame seda teed ja see annab lootust.
Tessalooniklaste kirja salm, millele viitasid, räägib sellest,
et see usk ja toimunud asjad, millest sõltub terve kristlus,
variseb Pauluse sõnul kokku, kui Kristust pole üles äratatud.
Siis oleksime ikka veel patus ja meie usk on asjatu.
Aga kui Tema elab, saame meiegi Temas elada.
See tähendabki radikaalset lootust.
Kohtusin hiljuti traagiliselt 11-aastase poja kaotanud paariga.
See oli juhtunud mõne kuu eest
ning lein oli neis käegakatsutav ja vapustav.
Samas rõõmustasid nad usus, kuna teadsid,
et kohtuvad kord oma pojaga
ja saavad temaga Jeesuse juures igavesti koos olla. See on suur asi.
See tõde tähendab,
et igaüks, kelle laps pärib surnud vanaema järele,
räägib tõtt ja lootust, kui ütleb, et vanaema on Jeesuse juures,
vanaema või vanaisa uskus Jeesust. See kehtib meie argielus.
Kui selle kaotame, kaob meilt kogu kristlik usk.
Usk, et kristlus pole vaid siinse elu jaoks
või mingi õnnelikustav programm,
kui see vastupidiselt tähendab vahel hoopis tagakiusamist
ja mitmesugust enesesalgamist.
Peame säilitama selle lootuse. Pole ime, et Paulus ütleb:
Kui te sellest antud kujul kinni peate, saate päästetud.
Sellest tuumast ei tohi kriipsugi loovutada.
Sest siis kaotaksime kõik.
Korintoses oli see ohus valede lähtekohtade ja arusaamiste tõttu.
Paulus ei aktsepteerinud seda.
Ta parandas koguduse arusaamist ja mõtlemist nagu teisteski asjades.
Kirja viies õpetuslik põhiosa lõpeb selle peatükiga.
See on vägev lõpp, kuna räägib,
et usume ja elame maailmas Jumala tahte ja kutsumise järgi,
et kõik pole selles ajas ja elus.
On olemas igavene elu ja igavene tasu,
mitte meie headuse, vaid üksnes Jumala armu tõttu.
On võimas selles osaleda ja teenida Issandat,
kes kutsub täna ikka veel inimesi oma Sõna ja Vaimu kaudu.
Moslemid näiteks küsivad, kes see on, kes neile unes ilmub?
Nende usuõpetajad ei tea, aga kui nad kristlastelt kuulevad,
et see on Jeesus, Jumala Poeg, kes elab ...
Neid pöördub täna kristlusse sõna otseses mõttes tuhandeid.
Kui mõelda ülestõusmise ajaloolistele seikadele,
millest ürikud räägivad, siis on väga häid kristlikke raamatuid,
mis käsitlevad üksikasjalikult Jeesuse ristilöömist ja selle detaile,
tühja hauda, jüngrite muutumist jne.
Nendega tasub tutvuda, sest see on suurim sündmus maailma ajaloos.
Selle asemel raiskame aega muule -
kultuurile, spordile, näidenditele, filmidele ja muule.
Võiksime uurida, mida elav Jumal meie heaks teinud on
ja mitte ainult uurida, vaid osaleda selles.
Saateaeg on kahjuks otsas.
Paljudest pärlitest me ei jõudnudki rääkida.
Aitäh saates osalemast, Ilkka Rytilahti!
Õnnistust sinu õpetustööle kogudustes ja mujal. - Aitäh.
Aitäh, head vaatajad!
Ärgem laskem millelgi varastada meilt taevalootust,
mis on täiesti unikaalne ja mille leiab üksnes Kristuses.
Õnnistatud nädalat! Kohtume nädala pärast Piiblikohvikus!
Televisioonitöö on koostöö.
Kui minul on stuudios külaline,
on kaamerate taga ja mujal veel mitmeid teisi tegelasi.
Seda tööd ei saa teha ilma teisteta ega ka sinu abita.
Võid toetada TV7 Eesti tööd,
helistades annetustelefonil 900 1777.
Kõne hind on 7 eurot.
Lisainfo: www.tv7.ee
Piiblikohviku saadet saad toetada
ekraanilolevate pangakanalite kaudu.
Õnnistust sinu ellu!
Tõlge: Monika Jaaguri