PIIBLIKOHVIK
Tere tulemast taas Piiblikohvikusse!
Külas on kasvatusteooria ja -traditsiooni professor
Tapio Puolimatka. Tere tulemast! - Aitäh.
Kirjutasid uue soomekeelse raamatu, mis äsja ilmus,
"Ühiskonnaeksperiment lastega?"
Räägid mõistest nagu geneetiline orvupõli.
See võib kõlada sama veidralt kui 'ühiskonnaeksperiment lastega'.
Millega on tegemist,
kui räägime, et teeme lastega ühiskonnaeksperimendi?
Üks osa ühiskonnaeksperimendist lastega,
kui räägime sooneutraalsest abielust, on sooneutraalne abieluseadus.
Selles võrdsustatakse lapse osas olukord,
kus laps on eraldatud kas oma bioloogilisest isast või emast
olukorraga, kus tal on bioloogiline isa või ema.
Inimkonna ajaloos on ennenägematu,
et mingi kultuur teeb nii rumala oletuse,
et lapse seisukohast pole vahet, kas tal on isa ja ema.
J. Budziszewski ütleb,
et vaid üliintelligentsed ja haritud
suudavad midagi nii rumalat teha.
Raamatutarkus ajab pea segi
ja kaob terve mõistus.
Kuidas on see ühiskonnaeksperiment?
See viib eri moel selleni,
et laps lahutatakse oma bioloogilisest isast või emast.
See trend süveneb ühiskonnas abielu vähema respekteerimisega,
Kasvab kalduvus abielusid lahutada.
Abikaasad arvavad, et lapsed ei vaja neid tingimata isana või emana.
Hakatakse tootma rohkem lapsi kunstliku viljastamise teel
ja väliste doonorite abil, millega toodetakse tahtlikult geneetilisi orbe.
Need lapsed ehk isegi ei tea midagi oma isast või emast.
Nad sünnitatakse teadlikult
kasvama lahus oma isast või emast.
Nad kaotavad sideme poolega oma identiteedist.
Nende erinevate meetoditega nõrgendatakse kultuuris
selle seaduse abil inimeste teadlikkust sellest, et laps vajab isa ja ema.
Sellega seoses oled rääkinud mõistest geneetiline orvupõli.
Mida sellega mõeldakse?
Geneetiline orvupõli tähendab,
et kui näiteks üksik naine tahab kunstliku viljastamise teel last,
on sel lapsel kodu selles mõttes,
et tal on bioloogiline ema, kes ta sünnitab,
kuid ta on orb, kuna tal pole isa ja ta on planeeritud elama isata.
Või kui nais-, mees- või heteropaar kasutab välist loovutajat,
nii et laps kasvab tundmata näiteks oma bioloogilist isa,
on tegemist geneetilise orvuga.
Kui õigesti mäletan, on ühiskonnas selline eksperiment tehtud.
Bolševikud katsetasid kunagi nii,
et tegid abielulahutuse võimalikult lihtsaks.
See viis suure hulga lahutusteni,
mistõttu abielu hakkas degenereeruma,
nii et praktikas ilmus tänavaile tohutu hulk lapsi,
kel polnud isa või ema ja kes olid orvud.
Bolševikud tegid ühiskonnaeksperimendi abieluga,
mis puudutas traditsioonilist arusaama abielust
kui igavesest institutsioonist,
mille lammutamine nõuab erilist põhjust,
kuna selles pühendutakse tõsiselt.
Nad lõid üliliberaalse abielulahutusseaduse,
kus tarvitseb sellest vaid teatada.
See oli üks näide ühiskonnaeksperimendist.
Sellel olid omapärased tagajärjed näiteks maamajapidamistele.
Kui seal vajati suvel tööjõudu,
võttis noorperemees kevadel naise,
mingi heas vormis naise,
ja lahutas abielu sügisel. Naine oli suvel lihtsalt tööl.
Aga kui naine oli rasedaks jäänud
ja visati kodust välja
ning kui tal polnud haridust, siis tollastes tingimustes,
kus oli kodusõda, esines nälga, olid maailmasõjajärgsed olud,
tõdes abielu ajalugu uurinud Paul Ginsburg,
et kui 1918. a loodi too abielulahutusseadus,
hakkas alates 1921.-1922. aastast
ilmuma Moskva tänavaile kurnatud ja näljaseid lastekarju.
Lõpuks oli seal 4-7 miljonit last,
kes olid kaotanud nii isa kui ema,
sest nende sünnijärgsed emad ei suutnud nende eest hoolitseda
ja pidid nad lihtsalt tänavale jätma.
Keegi võib öelda, et see on küll näide ajaloost,
kuid mis on sel pistmist tänapäevaga.
Kui aga mõelda kriitiliselt ja enesekriitiliselt,
on meil praegu olukord, millest äsja rääkisime,
et igaüks võib endale lapse hankida.
Kust neid tihtipeale hangitakse?
Kui seda nii vaatame,
siis on viljastustehnoloogias tegemist miljardilise äriga,
mille abil toodetakse lapsi.
Kui näiteks meespaar tahab last
või kui last tahab heteropaar, kus naine ei saa sünnitada,
ja nad vajavad surrogaatsünnitajat,
siis Californias on see lubatud,
kuid maksab ca 37 000 - 50 000 USD.
Seda suudavad vaid üsna rikkad.
Aga kui lähme Indiasse,
on seal ca 350 vastavat kliinikut
ja tekkinud on ligi poolemiljardiline äri naiste tõttu,
kes lasevad end mõne rikka Lääne mehe poolt viljastada
ja neid kasutatakse vaid sünnitusmasinatena.
Kas neid India naisi? - Jah. Tihti on nad väga vaesed.
Tihti on neil endil vähemalt üks laps,
sest siis on nad paremad sünnitajad ja protsess kulgeb kindlamalt.
Tihti hoitakse neid kogu raseduse vältel kliinikus,
kuna tahetakse kindlustada, et müüdava lapsega on kõik hästi.
See tähendab,
et surrogaatema enda lapsed
kaotavad sel ajal kontakti oma emaga.
Kui ütled poolemiljardiline äri, pole tegu saja-paarisaja inimesega,
vaid räägime tohututest mastaapidest,
kus käib laste tootmine raha eest.
Vaesed, meeleheitel emad nõustuvad sellega.
Aga võime vaid kujutleda, milline see protsess on,
kui ema on kandnud 9 kuud last, sünnitab ja tihtipeale ka imetab teda
ning loovutab seejärel või loovutab lapse kohe.
Ja nad ei pruugi seda ise tahta.
Indias võib juhtuda,
et selle otsuse teeb pere,
kuna mõrsjale peab kaasavara andma.
Pere otsustab mõned tüdrukud sellesse ärisse anda,
et nad koguksid raha kaasavaraks oma õdedele.
Suguvõsa võib otsustada.
India standardite järgi on saadav raha tohutu suur.
Ka naise mees võib teha otsuse,
et tema naine peab sellesse ärisse minema.
Leping on inglise keeles.
Paljud neist vaestest naistest on kirjaoskamatud.
Nende abikaasad võivad allkirjastada lepingu,
selgitamata naisele selle sisu.
Lugesin üht intervjuud inimestega neis kliinikutes.
Nad möönavad, et naistele ei räägita terviseriskidest,
mis selle protsessiga seotud on,
lisaks sellele, et see pole tihti naiste endi valik.
Vahel muidugi ka on selle majandusliku atraktiivsuse tõttu.
Nad on meie maailma vilets proletariaat,
keda rikkad kasutavad, et endale lapsi toota.
Kui õigesti mäletan,
siis europarlament on kaubandusliku surrogaatemaduse hukka mõistnud.
EL parlament võttis vastava resolutsiooni vastu mullu detsembris.
Ometi see jätkub.
See on väga mitmetahuline küsimus.
Tuleb tõdeda, et on täiesti erinev,
kui mõni pere adopteerib lapse,
kes on loomulikul viisil orvuks jäänud,
kes võetakse oma hoole alla ja otsekui päästetakse.
Me ei räägi sellest, vaid teadlikust valikust,
kus India ema laseb end raha eest viljastada
ja neid lapsi otsekui toodetakse
rikastele lääneriiklastele,
kelle motivatsiooniks on väide, et neil on õigus last saada.
Tänapäeval kasutatakse tihti ka sellist praktikat,
et surrogaatema võimaluste vähendamiseks last endale nõuda,
ei kasutata tema enda munarakku,
vaid mõne teise naise oma.
Kui tahetakse kindlustada mõnele ostjale lubatud last,
et see tellitud laps ikka tulemas on,
istutatakse surrogaatemasse tihti rohkem embrüoid.
India praktika järgi ülejäänud lapsed müüakse.
Seda teemat Indias uurinud ajakirjanik kohtus ühe sellise isikuga,
kes pakkus talle imikut müüa.
Müüakse või aborteeritakse. - Jah. Teine võimalus on see,
et näiteks Californias oli juhtum,
kus meespaar oli tellinud emalt kaks last
ja temasse istutati kolm embrüot, oletades, et kõik ei arene välja,
kuid arenema hakkasid kõik.
Siis nõudis meespaar,
et üks neist tuleb aborteerida.
See aga oli vastuolus surrogaatema moraaliga.
Ta oli nõus lapse pigem adopteerima, kui seda üsas tapma.
Teda ähvardati: Kui sa aborti ei tee, ootavad sind tõsised finantstagajärjed
ja sa vastutad lapse ülalpidamise eest kogu tema arengu vältel.
See juhtus 2015. a detsembris ja ma ei tea, kuidas see lõppes.
Kui niimoodi lapsi toodetakse,
kus laps pole suhtega kaitstud,
nagu mehe ja naise vahelises abielus, kus laps sünnib paarisuhtesse,
saab lapsest kaup. Selle kohta on teinegi näide.
Telliti üks laps.
Tuli välja, et lapsel oli Down'i sündroom.
Tellijad nõudsid aborti.
Aga kuna surrogaatema seda ei tahtnud ja sünnitas lapse,
keeldusid tellijad last vastu võtmast.
Anthony Esolen kritiseerib seda, kuna lapsest saab kaup,
kes toodetakse nagu konveieril
ja naistest saavad konveieritöötajad oma paljunemisvõime tõttu.
Kui toode on vigane, see hävitatakse.
Laps on toode, mis peab vastama teatud nõuetele,
et tal oleks õigus elada.
Käsitled neid asju raamatus "Ühiskonnaeksperiment lastega".
Lähed juurteni ja näitad,
et neile asjadele ei mõelda enam laste õiguste
ja lapse jaoks parima seisukohast.
Kuidas oleme jõudnud olukorda,
et täiskasvanu tahe last saada
ületab kõik mõtted sel teemal, mis lapse jaoks parim oleks?
Üks põhjus on ilmselt selles,
et meie kultuur ei luba enam neid fakte avaldada.
Juba teaduskogukonnas on tsensuur kehtima hakanud.
Sul ei lasta näidata,
et laste tootmine sel viisil kuidagi problemaatiline oleks.
Paljud seda protsessi planeerivad vanemad pole isegi teadlikud,
et lapse tootmisega geneetilise orvuna
muudavad nad endagi elu valusaks.
Lapse valu mõjutab ka vanemat.
Newsweekis räägiti juhtumist,
kus ema, kes sel moel anonüümse doonoriga poja tootis,
ärkas ka ise selle probleemi suhtes.
Poeg väljendas nii tugevat igatsust isa järgi,
kellest ta midagi ei teadnud,
peale selle, et ta teoreetiliselt eksisteerib,
et ta kogus voodi alla kasti käsitöödega,
mida tahtis kunagi isale anda.
Ema koges oma lapse valu ja igatsust ning hakkas isa otsima.
Erinevate juhuste tõttu isa leitigi.
Pere elas Georgias ja isa oli San Franciscos.
Isa leiti, kuna tedagi hakkas spermadoonorina huvitama,
milliseid lapsi talle oli sündinud. Poolte aktiivsuse tõttu nad kohtusidki.
Isa sõitis Georgiasse pojaga kohtuma.
Poeg ütles emale,
et ta on alati isa igatsenud.
Ta oli kogunud käsitöid isale, keda ta polnud kunagi näinud.
Kuigi meie intelligentsed teadlased
ja seadusandjad väidavad, et laps ei vaja isa ja ema,
siis laps siiski juhtumisi vajab neid ja seda väga intensiivselt.
Selle kohta on rohkesti näiteid, kuidas laps väga väiksena küsib,
kus puuduv isa või ema on.
Küsimus on raske kontekstis, kus olukord ongi selliseks planeeritud
ja pole juhtunud õnnetust või muud, mille tõttu isa või ema pole,
millel oleks loomulik seletus. Kuid planeeritud olukorras,
kus laps hakkab väga varases eas pärima puuduva vanema järgi,
pole sellele muud seletust, kui et see olukord tekitati tahtlikult.
Siis kerkib üles inimese süütunde probleem.
Kuidas suudab ta oma süüga elada?
Nii saab selgeks evangeeliumi mõte,
et antud olukord
rõhutab Kristuse andestuse tähendust.
Oletame, et olen hankinud endale lapse sellisel moel,
et laps on nüüd geneetiline orb ja igatseb puuduvat isa või ema.
Mida ma saan teha?
Sellises olukorras on evangeeliumil mulle vastus.
Kristus andestab mulle väärteo selle lapse suhtes.
Kui selle andeks saan,
olen julgenud seda silmast silma vaadata.
Olen valesti teinud. Võin seda ka lapsele möönda
ja teen talle seejärel ruumi selle igatsusega tegelemiseks.
Ta võib oma valust rääkida ja ma kannatan selle välja,
kuna olen andeks saanud oma süü.
Mul oleks seda raske kuulda, kui süüd tunneksin.
Aga kui süü andeks saan, julgen last kuulata.
Kui laps saab sellest rääkida, aitab see tema olukorda leevendada.
Ta mõistab, et tal on kuskil isa.
Üks probleem geneetilistel orbudel on näiteks see,
et kui nad hakkavad looma paarisuhteid,
kus probleemid tavaliselt teravnevad, võivad nad kellessegi armuda
ega tea, kas vastaspool pole ehk nende poolvend või -õde.
Paljud neist kardavad,
et äkki on nad armunud inimesse, kes on nende lähisugulane.
See on täiesti võimalik.
Hiljuti oli lehes lugu spermadoonorist,
kes oli arvutanud, et tal on 800 last.
Need 800 last ei tea midagi oma poolvendadest ja -õdedest.
Nad võivad üksteisesse armuda ja see on võimalik.
Midagi sarnast on juhtunud, küll veidi teise ilmingu kontekstis.
Kaksikud adopteeriti eri peredesse.
See on tõestisündinud lugu.
Nad kohtusid täiskasvanuina, armusid ja abiellusid.
Mingil hetkel nad aga mõistsid, et on kaksikvend ja -õde.
Geneetiliste orbude loomise puhul on probleemiks seegi,
et asetame nad selles suhtes ebakindlasse olukorda.
Kui hakkame aga süütundega tegelema,
mida meie ühiskond hetkel ei julge, ka rääkida ei julgeta
ja seda püütakse vaigistada isegi teadusringkondades,
siis sellelegi on vastuseks evangeelium.
Kui tunnistame oma süüd, võime hakata mõjusid parandama.
Sellest ei julgeta tõesti rääkida, kuid sina julgesid kirjutada raamatu
"Lapse inimõigus - õigus isale ja emale."
Kirjastuse Uusi Tie avaldatud raamat on veel müügis
ja see on sinu esimene raamat antud teemal.
Sinu uusima raamatu "Ühiskonnaeksperiment lastega"
kirjastas Kuva ja Sana.
Siin käsitled seda teemat veelgi sügavamalt.
Mis vahet neil raamatuil on?
Kuidas esimene raamat teisest erineb?
Esimeses raamatus käsitlen teemat paljuski teaduse kontekstis
nagu näilise teaduse loodud müütlist mõistet,
mis paljud teadusorganisatsioonid
on teaduspoliitilise manipuleerimise tõttu omaks võtnud -
laps ei vajagi isa ja ema.
Näitan, et kui uurimus põhineb piisavalt laial juhuslikul valimil
ja on pikaajaline,
ehk piisavalt kõrge kvaliteediga ja ulatusliku uurimuse korral
võime vaieldamatult näidata,
et laps tunneb end parimini oma bioloogilise isa ja ema kodus.
Seda ümber lükata püüdnud uurimustes on tõsiseid probleeme
ja need ei põhine juhuslikul valimil,
vaid intervjuudel vanematega, mitte laste arvamusel.
Nad annavad väga kitsa ja selekteeritud pildi.
Esimene raamat põhineb teaduslikel alustel.
Teises räägin, millised ühiskondlikud tagajärjed sel lastele on;
kuidas see suurendab kalduvust abielulahutustele;
vähendab abielu sõlmimist;
suurendab geneetiliste orbude tootmist ja loob kultuuri,
kus erinevad sugupooled on teineteisest üha rohkem lahus.
See raskendab ka samasooliste normaalseid sõprussuhteid,
kuna sellises kultuuris need seksualiseeritakse.
See mõjutab negatiivselt kogu sotsiaalset areeni,
täiesti vastupidiselt seaduse koostajate väidetule.
See vähendab pluralismi ja mitmekesisust eriti lapse seisukohalt
ning vähendab lapse võimalusi
olla lähedastes suhetes ilma seksuaalse dimensioonita.
Aitäh saates osalemast
ning et oled näinud vaeva, uurinud ja toonud julgelt esile,
mida uurimused nendel teemadel paljastavad.
Kõike head sinu karjäärile! - Aitäh, sama sullegi!
Aitäh, head vaatajad!
Soovitan soojalt Tapio Puolimatka raamatuid,
sest neis olevat infot on raske tänapäeval kätte saada,
kuna vastav debatt on lämmatatud ja isegi otsekui keelustatud.
Sina, kes usud endiselt, et laps vajab isa ja ema
seisad äärmiselt tugeval alusel.
Selles pole midagi häbeneda.
Ühiskond avaldab survet, et sa ei julgeks seda tunnistada,
kuid tunnistagem seda ausalt, kuna tõde ja faktid on selle poolt.
Õnnistatud nädalat! Kohtume nädala pärast Piiblikohvikus!
Televisioonitöö on koostöö.
Kui minul on stuudios külaline,
on kaamerate taga ja mujal veel mitmeid teisi tegelasi.
Seda tööd ei saa teha ilma teisteta ega ka sinu abita.
Võid toetada TV7 Eesti tööd,
helistades annetustelefonil 900 1777.
Kõne hind on 7 eurot.
Lisainfo: www.tv7.ee
Piiblikohviku saadet saad toetada
ekraanilolevate pangakanalite kaudu.
Õnnistust sinu ellu!
Tõlge: Monika Jaaguri