PIIBLIKOHVIK
Tere tulemast taas Piiblikohvikusse!
Tänane külaline on varemgi tihti saates osalenud.
Ta on kirjutanud taas uue raamatu ja sellest täna räägimegi.
Kasvatusteooria ja -traditsiooni professor Tapio Puolimatka,
tere tulemast. - Aitäh.
Oled kirjutanud uue soomekeelse raamatu
"Ühiskonnaeksperiment lastega?"
Sellest tänases saates räägimegi.
See on ulatuslik ja tõsine teema,
mida täna Soomes väga vähe arutatakse.
Millele viitab pealkiri "Ühiskonnaeksperiment lastega"?
See viitab sellele,
et kui oleme kehtestamas uut abieluseadust,
mis on parlamendis juba heaks kiidetud
ja ilmselt 2017. a jõustub,
siis kui muudame abielu struktuuri,
muudame juriidilisi reegleid,
mille üks keskne siht on kaitsta last.
Kui parlament kiitis 2014. a detsembris heaks
sooneutraalse abieluseaduse,
võeti see vastu analüüsimata selle mõju lastele,
kuigi õiguskomisjon arvas, et see oleks vajalik.
Otsustati teadlikult,
et lastest saavad nüüd ühiskonnaeksperimendi katsejänesed,
ilma et oleksime süstemaatiliselt hinnanud, kuidas see neid mõjutab.
Kui muudame põhjalikult institutsiooni,
mida kõik inimkultuurid on kasutanud seni lapse kaitsmiseks,
ja me isegi ei pea vajalikuks uurida, kuidas see lapsi mõjutab!?
Suurim mõju ongi sellel lapsele!
Ta kasvab selles uues, valmivas perekonnavormis.
Peame meeles pidama,
et seadus peaks kaitsma eelkõige kõige nõrgemat osapoolt
ja laps ei suuda end ise kaitsta.
On ülioptimistlik oodata,
et täiesti kaitsevõimetu olend nagu laps
saaks hakkama ilma, et seadus kaitseks tema põhiõigusi
ehk antud juhul õigust isale-emale.
Ühiskonnas viidi see läbi
korrutades peamiselt vaid üht sõna - võrdõiguslikkus.
Räägiti võrdõiguslikust perekonna-
ja abielunägemusest.
Mis siin toimub, kui seda veidi analüüsida?
Kõik tahtsid äkitselt toetada
võrdõiguslikku abielunägemust.
Oli see tõesti võrdõiguslikkuse küsimus?
See räägib inimeste enesearmastusest.
Tahaksime kõik mõelda, et kaitseme võrdõiguslikkust.
Ja me ei julge seda isegi analüüsida!
Seda ei lubatud isegi eriti arutada.
Eriti seda, kui võrdõiguslik see laste seisukohast on.
Millie Fontana, kes on ise ilma isata kasvanud
ja toodud ellu teadlikult ilma isata kasvama, ütles,
et tema meelest on võrdõiguslik see,
et tema põhiidentiteeti koheldakse õiglaselt.
Kui ta teab, et tal on kuskil isa,
kes on pool tema identiteedist, on tal õigus seda isa tunda.
Talt ei tohiks võrdõiguslikkuse nimel võtta seadusega õigust oma isa tunda.
Meie mõtlemine on moondunud täiskasvanukesksuse suunas.
Ühiskond on muutunud täiskasvanukeskseks.
On loodud veidi müütiline kujutluspilt,
et sooneutraalses abieluseaduses
kaitstakse rõhutud vähemust.
Praktikas aga teame siiski,
et ühiskondades, kus see on kehtestatud,
on selle toetuseks kogutud miljoneid eurosid.
Seda toetavad rikkad ringkonnad,
mis rahastavad seda ühiskonnamuutust teadlikult,
püüdes luua kujutluspilti, et rikas eliit on rõhutud vähemus.
Tõhus propaganda paneb rahva unustama,
et tõelised rõhutud on siin lapsed, kes jäetakse põhikaitsest ilma.
Teine sõna, mida selles debatis enim kasutati, oli armastus.
Kuidas seda kommenteeriksid? Väideti, et see on armastuskohane.
Esitati tihti retoorilist küsimust: Mis sul armastuse vastu on,
kui kaks inimest armastavad teineteist ja tahavad oma suhtesse last tuua?
Sellele vastamine võib veidi ohtlik olla.
Meenus tsitaat Robert Oscar Lopezilt,
kes on California Ülikooli inglise keele professor.
Tema sõnul tähendab armastus valmidust ohvreid tuua,
mitte seda, et sa palud teistel enda heaks ohvreid tuua.
Kui armastan lapsi, ei palu ma tal enda pärast isast või emast loobuda.
Nagu minu vajadus lapse järele oleks tähtsaim.
Mõte on selles, et mina olen valmis ohvreid tooma.
Miks see ohtlik on? Kui Lopez oli seda väitnud
ja isegi kursuse loonud, kus ta neid mõtteid esitles,
on teda ähvardatud vallandada.
Need on ohtlikud mõtted.
Lopezi loogika on järgmine:
Kui oled homoseksuaal, nagu ta on isegi olnud,
elades homoseksuaalses suhtes 13.-27. eluaastani,
misjärel ta armus naisesse, abiellus ja kellega tal on kaks last,
siis kui homoseksuaal tahab last ja armastab last,
loobub ta oma homoelust, nagu tema seda tegi,
ja elab abielus naisega, et lapsel oleks isa ja ema.
Kui sa homoelust loobuda ei suuda, pead loobuma soovist lapsi saada.
Üldiseks muutub tänapäeval see, mida viimasena mainisid -
mõeldakse, et mul on õigus lapsi saada,
mitte seda, et sündival lapsel on õigus saada isa ja ema.
See on viinud täna selleni,
et väga tihti esineb olukordi,
kus mõni vallaline, kes pole isegi paarisuhtes,
tahab last ja hangib selle endale.
Teine ohtlik mõte, mida ilmselt ei tasuks esitleda
ja mida väidab Lopez, kes on Puerto Rico orjade järeltulija,
on see, et selline lapse kasutamine kaubana,
kes teenib minu emotsionaalseid vajadusi,
on võrreldav orjusega. Siin mõeldakse,
et mul on õigus mingile inimesele.
Lopeze sõnul on laps iseenesest väärtuslik.
Aga kui hakkame last kaubana kohtlema,
muudame nii kaubaks ka ennast,
kuna nii variseb ühiskonnas kokku kogu inimväärikus.
Sellel on suur mõju kogu moraalielu vundamendile.
See hakkab kõikuma,
kui kõige nõrgemat olendit hakatakse kaubana käsitlema.
Seda ehk ei märka kohe, aga kui sellele veidi mõelda,
siis on siin võimas vastuolu. Kas lähtun sellest,
et tuleb kaitsta lapse kui antud juhul nõrgima õigusi,
tema õigust võimalikult tasakaalustatud kasvukeskkonnale,
kus teda mõjutavad nii armastav isa kui ema,
või lähtun ma sellest, et minul on õigus laps saada?
"Mul pole last, mul on sellele õigus ja tahan oma ellu last,"
sõltumata lapse tulevasest olukorrast.
Tihti toetutakse sellele, et lapsel on ju parem olemas olla,
kui mitte olemas olla.
Siin tuleb vastu Lopezi argument, et valik pole selles,
vaid selles, et võin muuta oma elustiili nii,
et laps sünniks isa ja ema kodus.
Pea kõik need rühmitused rõhuvad sellele,
et "vikerkaareperedes" juba on lapsi
ja et see seadus kaitseb neis peredes elavate laste õigusi.
Selle peale ütleb Douglas Farrow,
kes on Kanada McGilli Ülikooli professor,
et see on tema meelest küüniline.
Kui oleme tootnud lapsed olukorda,
kus on rikutud nende õigust isale-emale,
ja nõuame selle muutmist seadusandluse aluseks,
on see küüniline. Teiseks -
paljud neist vikerkaarelastest,
näiteks Rivka Edelman, Dawn Stefanowicz jt rõhutavad,
et sooneutraalse abieluseaduse loomise loogika järgi
ei vaja laps isa ja ema.
Kui vikerkaarelaps ikkagi igatseb isa või ema,
võetakse talt selleks õigustus.
See aga mõjutab neid nii, et paljud neist kogevad süütunnet,
kui väljendavad oma ühiskondlikele vanematele
igatsust puuduva vanema järele. Nad tunnevad
nagu väljendaksid nad rahulolematust olemasolevate vanemate suhtes.
Kuid asi pole selles, vaid selles,
et neilt on röövitud pool nende identiteedist.
Üks pool nende identiteedi alusest on otsekui nähtamatu.
Ja mitte üksnes seda, vaid tihti ei tohi temast ka rääkida,
ei tohi rääkida oma isiksuse teisest poolest.
Tihti kardavad vikerkaarelapsed,
et seaduse jõustumisega see vaigistamine süveneb,
kuna mõttele, et sa ei vaja isa ja ema, antakse seaduse jõud.
Sellele nagu poleks objektiivset põhjust.
Kui seda vajad, on sul midagi viga. Normaalne laps ei vajaks.
Tekib olukord, et kui laps küsib puuduva isa või ema järele,
veeretatakse vastutus tema kaela:
Sul on midagi viga, kui seda küsid.
Ei lasta küsimusel sihtmärgini jõuda ega küsita, mis olukorras valesti on,
et laps millestki puudust tunneb. Sellel võib mingi loomulik põhjus olla.
Isa võib olla hukkunud sõjas või õnnetuses vms.
Sel juhul on lapse küsimusele loomulik vastus:
juhtus selline kurb asi.
Kuid pole loomulikku vastust, kui öeldakse: korraldasime asjad nii.
Tagasime seaduse jõuga, et see on hea.
Ometi tunneb laps, et see pole hea olukord.
Vastutus halva enesetunde pärast lükatakse vale isiku kraesse.
Jennifer Johnson juhib tähelepanu,
et lapsele on loodud uus tabu.
Jutt puuduvast isast-emast on tabu. Sellest ei tohi rääkida.
Kui see on lapsele juba lähtehetkest peale valulik
ja sellele lisatakse rääkimiskeeld, see mitmekordistub.
Teame, et tõrjutud vajadused
suurendavad ahistust.
Näiteks üks selline laps,
kes kasvas lähedases suhtes emaga
ja tal oli selles mõttes õnnelik lapsepõlv,
ütles, et mingil ajajärgul hakkas ta mõtlema, et tal pole isa.
Äkitselt mõistis ta, et tal ei saa kunagi isa olema.
See olevat teda äkitselt vapustanud.
Ta mõistis, mida tähendab olla geneetiline orb ja ta vihkas seda.
Teisisõnu -
lastelt otsekui võetaks õigus sellest rääkida.
Nende sõnul tekib ka probleem professionaalse abi saamisega.
Millie Fontana juhib tähelepanu, et kui tema ema küsis,
kas oleks olnud parem, kui ta oleks oma naissoost kaasaga abielus olnud,
siis kuidas oleksid psühhiaatrid
tegelenud tema isatusest johtunud probleemiga,
kui oleks seadusega kehtestatud, et see on hea ja normaalne olukord?
Kes julgeks siis sellega tegeleda?
Tekib vastuolu, kus kõik mõistavad, et siin on probleem,
kuid see ei tohiks probleem olla, kuna meil on selline seadus,
mis on tegelikult probleemi põhjus.
Tekib suur vastuolu.
Siia näib olevat sisse ehitatud mingi tohutu üldine võõrastamine
meeste ja naiste olemasolu suhtes.
Siia näib olevat sisse ehitatud soolisuse halvustamine.
Kuidas kommenteerid?
Kui kaitstakse
samasoolise paari õigust last saada,
tuleb siin eriliselt eitada,
et mees ja naine, isa ja ema
toovad lapse arengusse igaüks oma panuse,
ning et isa ja ema mõlemad
vajavad teineteise korrigeerivat ja tasakaalustavat panust.
Mehena on mul isana omad piirangud
ja mu naisel emana.
Mehe ja naise erinevus kaitseb last.
Minu ühepoolsust isana
piirab ema teistsugune ühepoolsus.
Need kaks maailmavaateviisi,
nagu rõhutavad mõned feministid, näiteks Sylviane Agacinski ja teised,
et see lõhe on ületamatu
ning mees ja naine ei suuda kunagi üksteist täielikult mõista,
on lapse jaoks head.
Kui näen isana asju omamoodi ühepoolselt
ja mu naine teistmoodi ühepoolselt,
saab laps keset neid pingeid mitmekülgsema kasvatuse.
Sooneutraalse abieluseadusega ütleme,
et laps ei vaja seda mitmekülgsust
ja samas rõhutame ise pluralismi.
Ja laps siis ei vaja seda meie ühiskonna aluselist pluralismi
oma isiksuse kujundamiseks.
Luuakse monoliitne olukord, kus on vaid kas naised või mehed.
See olevat sama hea.
Pluralismiga põhjendatakse pluralismi võtmist lapselt,
kes ei suuda kaitsta oma õigust mitmekesisusele.
Algselt aeti seda asja
just erinevuse aktsepteerimise nimel.
Kas on siis võimatu aktsepteerida teistsuguseid peresid?
Kuid tegelikult ilmneb, et erinemist kardetakse väga.
Mees ja naine on erinevad
ja võõrastatakse selle erinevuse loovat kaasamist lapse heaoluks.
Selle tulemusena ei saa seadusandluses enam tunnustada
näiteks ema erilist tähendust lapse jaoks.
Inglismaal oli hiljuti juhtum,
kus lepiti kokku surrogaatsünnituses.
Emal tekkis sünnituse järel kahetsus ja ta ei tahtnud lapsest loobuda.
Kohus otsustas 1,5 aastat hiljem,
et laps tuleb anda isale ja tema partnerile,
isegi kui laps ei tundnud oma isa.
Laps võeti oma imetavalt emalt, kellega laps oli sümbioosisuhtes.
Sooneutraalsuse, võrdõiguslikkuse ja pluralismi nimel lõhuti sümbioos,
mille puhul on alati rõhutatud, et seda ei tohi lõhkuda,
kuna see purustab lapse põhilise usalduse.
Talt võeti suhe emaga,
kuna seaduse järgi pole naisel ja mehel mingit vahet.
Elame sooneutraalsuses
ning mees ja naine või isa ja ema võivad teineteist täielikult korvata.
Äkitselt võib mees korvata imetavat ema,
kelle kõhus laps on algselt elanud 9 kuud
ja seejärel sümbioosis 1,5 aastat.
Isa, keda laps isegi ei tunne, võib selle kõik korvata, on uus loogika.
See viib lapse julma kohtlemiseni,
kuna kohtuotsuse järgi ei tohi laps enam ema juures ööbida.
Sellest, kui kaugele see erinevuse võõrastamine võib minna,
räägib Gary Bartlett, kes kirjutas 2014. a.:
"Teeme ühe mõtteeksperimendi.
Oletame, et meespaar adopteerib poisi.
Poiss kohtab täiskasvanuna sarnase orientatsiooniga noormeest,
kelle kaks isa on ta tootnud surrogaatemaduse abil.
Oletame, et nood kaks noormeest abielluvad
ja sünnib pere, kust ei puudu üksnes ema,
vaid mõlemalt poolt ka vanaema.
Kui see jätkub, sünnib põlvede vältel pere- ja sugulaskondi,
kust täielikult puuduvad emad ja vanaemad."
Tekib olukord, kus mitme põlve järel on suguvõsas ainult mehed.
Naisel on siin vaid mingi kauge sünnitaja roll,
kes neid poisse sünnitanud on.
"Aastakümnete pärast võib sellises suguvõsas kasvanud Peep
võrrelda oma suguvõsa sõber Villu omaga,
kellel on isa, ema, kaks vanaisa, kaks vanaema,
neli vanaema ema ja neli vanaisa isa.
Peebuul on aga kaks isa, neli vanaisa,
kaheksa vanaisa isa.
Tema peres on 14 meest ja mitte ühtki naist.
Kogu suguvõsas on põlvest põlve teostatud sellist eristamist
ja tervest suguvõsast puuduvad naised, emad, vanaemad
ja nende feminiinne armastus.
Peebul on tegelikult bioloogiline ema ja ka tema isal oli ema.
Nood emad on reaalsed,
kuid Peebu suguvõsa struktuur muudab nood emad nähtamatuks.
Nad on lahutatud suguvõsast oma soo tõttu.
Selline suguvõsa struktuur ei lase lapsel oma ema tunda.
Naised jäetakse soo alusel planeeritult suguvõsast välja.
Nii tähendab sooneutraalne abielu soolist diskrimineerimist.
On irooniline nimetada võrdõiguslikuks seda,
et ema, või siis vastupidisel juhul isa,
jäetakse perest soo tõttu välja."
Pärast mitmeid põlvkondi võib selle seadusega tekkida olukord,
kus inimene elab lähikonnas,
kus pole ühtki naist.
See on tõesti võimalik.
Võime mõelda,
kuidas see ühiskonda vaesestab,
kui see vaid meestest koosneb
ja sealt naised puuduvad.
Kui vaene ja rõõmutu see ühiskond teatud mõttes on.
Teatud omadused on seal tugevad,
kuid mõned teised vaatenurgad puuduvad.
Ühekülgsuse loomine pluralismi nimel räägib sellest,
et see on propaganda abil toodetud konstrukt,
kus propaganda terminid
'võrdõiguslikkus', 'pluralism' ja 'sallivus'
on tegelikkuse vastand, mida selle abil toodetakse.
Antud juhul
jäetakse lapsed ilma sellest tohutust rikkusest,
mida nende emad võiksid pakkuda,
milleks nende emad olid bioloogiliselt valmis,
kui nad last 9 kuud kandsid;
selle emotsionaalse suhte intensiivsusest.
Prantsuse feminist Sylviane Agacinski juhib tähelepanu,
et mees arendab suhet lapsega väljast kuna laps ei kasva tema sees.
Sel juhul läheneb ta lapsele võõrana.
Aga kui laps vajab sündides läheduskogemust isikuga,
kes on temaga juba 9 kuud suhelnud,
siis miks antakse armastust vajavale vastsündinule täiesti võõras isik,
kes võtab tõelise lähedase koha?
Aitäh, prof Tapio Puolimatka, saates osalemast!
Tuleme selle teema juurde tagasi, kuna see on väga ulatuslik.
Lisainfot saab sinu raamatust "Ühiskonnaeksperiment lastega?".
Teatud mõttes šokeeriv raamat,
kuid äärmiselt tähtis tänapäeval lugeda. Aitäh.
Aitäh.
Aitäh, head vaatajad. Mida rohkem mõelda meie ajale
ning just kristliku, loomuliku, klassikalise perekäsitluse
ning vanemaks olemise, isaduse ja emaduse allakäigule,
seda rohkem igatseme,
et saaksime tagasi aja,
kus emadust ja isadust hinnatakse.
Tehkem selle heaks tööd! Võime ka paluda head Looja-Jumalat,
et Ta laseks meil naasta oma loomiskorra juurde,
mis oli kõigi jaoks hea.
Õnnistatud nädalat! Kohtume nädala pärast Piiblikohvikus!
Televisioonitöö on koostöö.
Kui minul on stuudios külaline,
on kaamerate taga ja mujal veel mitmeid teisi tegelasi.
Seda tööd ei saa teha ilma teisteta ega ka sinu abita.
Võid toetada TV7 Eesti tööd,
helistades annetustelefonil 900 1777.
Kõne hind on 7 eurot.
Lisainfo: www.tv7.ee
Piiblikohviku saadet saad toetada
ekraanilolevate pangakanalite kaudu.
Õnnistust sinu ellu!
Tõlge: Monika Jaaguri