PIIBLIKOHVIK
Tere tulemast taas Piiblikohvikusse!
Tänagi räägime Piiblikohvikus Piiblist,
Piibli sisust ja selgroost ning sellest,
mis moodustab Piibli punase niidi ja sõnumi
ning Vana ja Uue Testamendi ühte seob.
Stuudios on dotsent Juha Ahvio. Tere tulemast! - Aitäh.
Oled Patmoses teadusjuht
ning usin kirjanik.
Sinu uusim soomekeelne raamat on "Sissejuhatus Piibli sünniajalukku".
Oleme kahes saates rääkinud,
kuidas Piibel on Jumala Sõna
ja kuidas Piibli 66 raamatut
moodustavad tervikuna Jumala Sõna
ja ning on seda ka individuaalselt.
Seekord arutame järgmist teemat -
esimene asi, mis Piiblit haarates vastu vaatab,
on fakt, et seal on Vana ja Uus Testament.
Tavalugeja võib küsida, kuidas need ühte sobivad?
Kas neid ühendab mingi joon?
Neil on tõesti ühtne liin, mis ühendab Piibli tervikuks.
66 raamatut moodustavad ühe terviku,
kuna neid läbib nn punane niit või joon või juhtmotiiv.
See ilmneb progressiivse päästeajaloo vältel.
See on Piibli juures ainulaadne. On oluline rõhutada,
et Piiblit ei saa üks-ühele võrrelda näiteks Koraaniga.
Paljude meelest pole neil vahet.
Koraan väidab end Allahi sõnaks ja ka ortodoksne islamiteoloogia usub,
et Koraan on inspireeritud ehk eksimatu jumala sõna.
Konservatiivne kristlus usub sama ka Piibli kohta.
Mõnede meelest pole aga Piiblil ja Koraanil mingit vahet.
Sisuline sarnasus aga puudub, kuna Koraanis pole päästeajalugu.
Seal pole ei Vana ega Uut Testamenti. See on sisult väga erinev raamat,
mis mõjutab ka selle tõlgendamist, kuna seal on lõputu olevik
ning kõik nagu pöörleks 7. saj Mekka ja Medina olukorra ümber,
kus Muhamed väidetavalt oma ilmutused sai.
See olukord ja Muhamedi elu on normatiivne.
Piiblis on aga sajanditepikkune päästeajalugu.
Piibel on sündinud rohkem kui 1500 aasta jooksul.
Piibli päästeajaloo etapid algavad inimkonna ajaloo algetappidest,
räägime siis tuhandetest või kümnetest tuhandetest aastatest.
Piibel jagab päästeajaloo etappideks, mis on teineteisega seotud
ja mis edenevad progressiivselt nii,
et algul luuakse eeltähenduslik põhi,
mis oli omal ajal täiesti pädev Jumala ilmutus,
kuid liigub nüüd lõpliku täitumise poole.
See saabub Uues Testamendis ja uues lepingus,
mis pole uus selles mõttes, et see lähtuks tühjast ja erineks,
vaid see jätkab selle armulepingu päästeajaloolist edenemist,
mis algas pattulangemisega ja põhines juba siis Kristusel.
See jätkub, kuigi esineb muutusi välistes vormides ja korraldustes.
Põhiolemus aga säilib - sama patt, sama käsuseadus ja evangeelium.
Inimene selles osas ei muutu. Sama on ka Kolmainu Jumal,
kes tegutseb nii Vanas kui Uues Testamendis.
Sama Kristus on igal pool,
kuigi Vana Testament pole tehniliselt sama, mis vana leping.
Vana leping tähendab Moosese lepingut.
Olid ka Aabrahami ja Taavetiga sõlmitud lepingud,
mis on teatud mõttes armulepingu alalepingud.
Vaieldakse, kuidas Moosese aegne rahvuslik-teokraatlik leping
oma paljude tseremoniaalsete mõõtmetega siia puutub.
Igal juhul on siin järjepidevus.
Ja seda kõike ühendab Kristuse isik ja töö.
See on võti, mis selgelt esile tuleb.
Kui lugeda Ajaraamatust või Kuningate raamatust Saalomonist,
kes kõneles näiteks templi pühitsemisel,
siis Saalomoni kunagises kõnes,
mida kajastab nii Kuningate kui Ajaraamat,
tulevad esile nagu ka Taaveti kõnedes täiesti kesksed teemad,
mis avatakse laiemalt Uues Testamendis.
Nimelt pidi ehitatav tempel olema kõigi rahvaste tempel.
Alguses seda ei mõistetud ja esines mitmeid oletusi.
Uus Testament avab seda Jeesuse kõnes,
kes ütles et Tema on tempel, mis ehitatakse üles kolme päevaga.
Evangeeliumi kommentaatori sõnul käis jutt Kristuse ihu templist.
See on üks näide,
kuidas kuivadel, veidrate nimedega Kuningate ja Ajaraamatutel
on äkitselt selge kristoloogiline side Uue Testamendi evangeeliumidega.
Kristus ühendab neid kõiki.
Taaveti ja Saalomoni riigid on poliitiline ajalugu,
kuid see on ka võrdpilt Kristuse kuningriigist.
Kogu pääste, mida VTs rahvuslikule Iisraelile lubatakse,
sedagi valgustab Uus Testament,
ükskõik milline arvamus meil on selle tehnilise teostumise kohta.
Seegi täitub Kristuses. Ühtki tõotust pole tühistatud,
miski ei jää täitumata. Kõik täitub Kristuses.
Juba proto- ehk algevangeeliumis 1. Moosese 3. peatükis, 15. salmis
lubatakse, et naise seeme purustab mao pea.
Juba selles on kogu päästeajalugu - Kristuse töö ja isik.
See hakkab suurenema, kuni hõlmab kõiki rahvaid.
Selle keskmes on Kristuse rist ja üles, Taevasse tõusnud kuningas.
See on Piibli sisu. - Ehk ühe sõnaga Kristus.
Lugeja märkab Piiblis väga erinevaid kirjandusliike -
on luulet, näiteks Psalmides, ning ajalookirjeldusi ja kirju.
Kuidas need on seotud Piibli tervikuga?
Piibel on sündinud erinevates oludes ja erinevates geograafilistes paikades.
Piibli tekst kõnetab isiksuse erinevaid aspekte.
On tundeid, mõistust, sügavat tarkuskirjandust,
erinevaid käske, mis puudutavad eetilist sfääri.
Arvestatud on kogu inimeksistentsiga.
Kaetakse inimliku elu kõik mõõtmed.
Praktiliselt tähendab see seda, et meie erinevates eluetappides
ja olukordades leidub ka Piiblist, Jumala pühast sõnast kirjandusliike,
mis kõnetavad meid just selles olukorras.
Kui ütleme, et Piibel on Jumala tõepärane sõna,
peame meeles, et see on seda kõigis neis eri vormides,
millesse Jumala Püha Vaim on otsustanud Piibli inspireerida.
Seepärast kuuleb Piiblist Jumala Sõnana rääkides karikatuure,
et miks siis pole matemaatilist valemit.
Kes on öelnud, et Jumala ilmutus peab matemaatiline valem olema?
Millest selline eeltingimus?
Jumala ilmutus on just selline nagu Ta tahtis, et see oleks.
Järgmine teema.
On Piibli teoloogia. Sinagi kirjutad Piibli autoriteedist
ja millised raamatud sinna kuuluvad oma sissejuhatusosas
ja järgmistes osades
teed sissejuhatuse igasse Piibli raamatusse.
Seda nimetatakse soome keeles piibliteoloogiaks,
inglise keeles biblical theology.
Kuid eksisteerivad ka süstemaatiline ja dogmaatiline teoloogia.
Oled isegi dotsent just süstemaatilise teoloogia ehk dogmaatika alal.
Süstemaatiline teoloogia on üldmõiste,
mis püüab süstematiseerida kogu teoloogilist infot
kõigi teiste akadeemiliste teadmiste suhtes.
Dogmaatika keskendub täpsemalt
kristliku usuõpetuse ajaloostruktuurile
ja selle süstemaatilisele ilmnemisele.
Dogmaatikaga ühendatakse ka religioonifilosoofia, oikumeenika,
võrdlev usuteadus jms. Süstemaatiline teoloogia on lai ala.
Kuid spetsiifiliselt kristluse sisust räägib dogmaatika.
Anglo-saksi maailmas
süstemaatiline teoloogia ja dogmaatika kattuvad.
Seda nüanssi tasub meeles pidada.
Oled kirjutanud ka soovituse raamatule
"Kristillinen uskonoppi",
mis on lühikokkuvõte Grudemi dogmaatikateemalisest raamatust.
Keegi võib öelda,
et mõistab vajadust Piibli ja selle uurimise järele,
aga tänapäeval võib esineda negatiivset suhtumist
süstemaatilise teoloogia vajaduse suhtes.
Miks on vajalik õpetus Piibli, õpetus Jumala kohta jne?
Ehk 20 olulisemat kristliku õpetuse valdkonda.
Miks seda vaja on? - Sellele vastab Piibel.
Kui loeme UT õpetuskirju, näiteks Pauluse kirju,
näeme, et juba algkristlased tegid teoloogilisi kokkuvõtteid
ja usutunnistusi, mis koondusid Kristuse isiku ja töö ümber.
Nii ehitub dogmaatika struktuur.
Kui tahetakse seletada, mida tähendavad Kristuse töö ja isik,
olemegi õpetuses Jumala, kiriku, patu, inimese, loomise ja kõige lõpu kohta.
Selles ongi kogu teoloogia sisu.
Piibel ise õhutab apostellikku usuõpetust kokku võtma,
kasvõi pedagoogilises mõttes,
et seda inimestele õpetada. Piibel õhutab pidevalt õpetama.
Juba VT käsib lastele lepingu sisu õpetada
ja ühendada seda ajalooliste sündmustega.
Kästakse õpetada ilmutust ja seadust ja püha ajalugu
ning õhutatakse õpetust põhipunktides kokkuvõtlikuks tegema.
Seda teebki dogmaatika ja süstemaatiline teoloogia,
et mõistaksime Jumala ilmutuse tagajärgi ja tähendust.
Kui mõistame seda ühes valdkonnas, näiteks, mis on pattulangemine,
kuidas mõjutab see õpetust kiriku või tulevaste sündmuste kohta,
või kuidas loomine on seotud lunastusega,
siis märkan meie ajal, et paljud on kaotanud arusaamise,
et Piibel räägib samamoodi nii loomis- kui lunastusteoloogiast.
Paulus rõhutab Koloslaste kirjas, et kõik püsib koos Kristuses.
Lisaks sellele, et Kristus on lunastuse vahendaja,
on Ta ka loomise vahendaja.
Loomis- ja lunastusteoloogia ühinevad Kristuses.
Tänapäeval märkab erinevates vestlustes,
et tasakaal on kadunud. Kui arvatakse,
et pole vaja süstemaatilist teoloogiat või dogmaatikat
või süveneda piibliteoloogiasse,
hakkab tekkima amputeeritud versioone,
kus midagi on õigesti mõistetud ja isiklikul tasandil isegi päästvalt,
kuid amputeeritud versiooni turustamine tekitab segadust,
kui ei mõisteta tervikpilti. Nii tekivad moonutatud käsitlused
ning reageeritakse ka suurtele asjadele valesti.
Usuelu võib olla haiglaslik, kui on vale arusaam Jumalast,
Kristusest või Pühast Vaimust.
Neid ei saa ise välja mõelda, vaid tuleb Jumala Sõnast otsida.
See on teoloogia tähendus akadeemilise teadusena,
kuid ka kultuurilise püha harrastusena.
Kui tegutseda Jumala autoriteetse sõna põhjal,
on see tähtis ettevõtmine.
See on Jumala meele uurimine ja välja selgitamine.
Suudame Jumala loodud olenditena Jumala meelt välja uurida nii palju,
kui Jumal oma sõnas on ilmutanud.
Mõistame keelt ja teksti.
Teoloogial poleks mõtet, kui poleks Jumala enda ilmutust iseendast.
Kui tänapäeva mõtlemine eitab Jumala sõnalist ilmutust,
öeldes, et Jumal võib ju olla, kuid ilmutust pole,
siis uurides, kuidas Jumalat tunda,
satume klassikalisest kristlusest üsna erinevale teele.
Ka liberaalteoloogiline eksitus on viinud selleni,
et paljud võtavad tõsiselt väidet
nagu oleks süstemaatiline teoloogia mingi veider, eksitav harrastus.
Liberaalteoloogide eksiõpetuse järgi on see ajaraiskamine
ja Jumalani jõutakse teisiti. Nende väitel pole isegi ilmutust.
See võtab aluse isegi Sõnalt.
Paljud joonduvad selle järgi, kuid see on meie aja suur eksitus.
Kui sellest meelt parandataks,
võiks koguduse argielu tasandil midagi muutma hakata,
rääkimata ärkamise saabumisest. Ärkamine on seotud sellega,
et Jumala Sõnal on oma koht, sellesse suhtutakse vastavalt
ja teoloogiatki võetakse tõsiselt.
On üsna hirmuäratav,
et inimesed arendavad ise idee Jumala kohta
ehk teevad seda, mida Piibel nimetab ebajumalateenistuseks.
Kalvin rääkis, et iga inimese õlgadel on ebajumalatehas.
Inimene arendab ise oma peas või kogemuste põhjal idee Jumalast
ega loe seda, mida Jumal on Sõnas iseenda kohta ilmutanud.
Kalvin veel rõhutas, et kõige hullem polegi puujumala nikerdamine,
vaid oma kujutluses omal soovil jumaluse välja mõtleme.
Postmodernistlik eetos väidab igal nurgal,
et kõik meie tegemised ja mõtted on seotud oma reaalsuse loomisega.
Kui püüda siin teoloogiale ja kristlusele õigustust leida,
võib see eksisteerida vaid eeldusel, et on täielik ebajumalateenistus.
See on üsna korralik eksitus.
Peame murdma eeldused sellisele mõtlemisviisile
ja andma Jumala ilmutusele sellele kuuluva koha.
Kaitsed tugevalt seda,
et 66 raamatut sisaldavad Jumala Sõna ilmutust
ja neis räägib Jumal endast kõike, mida eluks vajame.
Jumal ilmutab nii ennast kui fakte enda kohta.
Kui tähtis on mõista,
et kui Ilmutusraamat paneb punkti, siis sellist ilmutust,
mille Jumal endast annab, mis on eksimatu,
kus on Jumala enda pitser,
mis on Tema inspireeritud ja Ta tagab, et see on igavesti tõde,
siis sellist ilmutust enam ei tule. Ilmutusraamatu lõpus hoiatatakse,
et sellele ei tohi midagi lisada ega midagi ära võtta.
Ometi esineb jutte, nagu selline ilmutus jätkuks.
Klassikaline kristlik arusaam väidab, et ilmutus sai täiuslikuks ja sulgus
selles inspireeritud kirjalikus vormis ja seda tüüpi "Nii ütleb Issand" kõne,
mis on inspireeritud ja prohvetlik nagu Hesekieli või Pauluse kõned,
on lukku pandud. See on Jumala autoriteetne ilmutus,
lepingu põhiseadus, millele toetub Jumala armuleping.
ja jääb toetuma isegi kui inimkond Saturnile või Marsile elama läheb.
Püha Piibel jääb standardiks ka siis. Ilmutus on sellesse suletud
ja see on autoriteetne tõlgendus Kristusest ja Tema tööst.
Kirik peab kuulutama seda apostellikku usuõpetust.
Apostellik usuõpetus peab jätkuma, kuid see toetub suletud ilmutusele.
Kirik on rajatud apostlite ja prohvetite alusele,
kuhu meie jõuame apostlite ja prohvetite kirjutiste kaudu.
See on avalik, objektiivne vundament ja põhjendus,
mis lööb jalad alt meie kujutluste loodud ebajumalatel.
Kui mõtleme, et meil pole sellist selget alust,
triivime postmodernistlikku pidevasse suhtelisusse,
kus pole millestki kinni haarata
ning meie jutt Jumalast samastub meie kujutlustega,
mis on siiski taunitav.
Kas võiks isegi nii julgelt öelda,
et kui ei austata Jumala kõnet, mis on kätte näidatud ja lõpetatud,
on see kõigi eksiõpetuste ema?
Kõike tuleks hinnata antud Jumala Sõna alusel.
Nagu usupuhastuse mõlemad tiivad, reformatsioon ja luterlus tõdevad,
et selle sõna valguses ja selle järgi tuleb hinnata kõiki õpetusi ja kogu elu.
Aga kui mõelda, et asi pole lõpetatud, võib keegi tulla ja öelda,
et on saanud uue ilmutuse ja seda ei saagi hinnata Piibli alusel.
Apostelliku autoriteedi mõiste elas läbi inflatsiooni
ja see on usupuhastuse peamine põhjus.
Rooma kiriku järgi on piiskopi amet paavsti institutsioonis aluseline
ja rooma piiskopi amet on veelgi erilisem.
Tal olevat isegi võime apostelliku loomuga asju rääkida.
Keegi võib pahandada, kuid sellega mõeldakse,
et paavst suudab inspireeritult uut ilmutust anda.
Rooma kirikus ongi niimoodi uusi õpetusi kehtestatud.
Sugugi mitte iga nädal ja mitte meelevaldselt,
kuid see viitab ilmutuse jätkumisele, kuna amet jätkub paavstluses.
Usupuhastus ehk protestantism protesteeris selle mõtte vastu.
Sola scriptura tähendab, et vaid Piiblil on autoriteet,
kuna apostellik autoriteet piirdub Piibli kirjutistega
ega jätku ei paavstiametis, kuskil mujal ega ka inimese sees.
See on objektiivselt Pühakirjas.
Piibel on ühtne.
Jesaja 8. peatükis õhutatakse naasma seaduse ja tunnistuse juurde.
"Kui nad nii ei ütle, ei koida neile hommik."
Üsna julge väide. Pühakiri oli toonagi aluseks.
Tolleks ajaks kogunenud ilmutus oli standardiks
ja see sai uues lepingus täielikuks.
Saateaeg on taas otsakorral.
Keegi võib küsida selle peale,
et kui seote Jumala Sõna Piiblisse, on see siis elav Jumala sõna.
See alles ongi elav sõna.
See on Jumala elav, kaheteraline mõõk, mis teeb kõike.
Jumala sõna on armu tööriist, see päästab ja on vägev.
See on Püha Vaimu tööriist.
Meie, kes usume Jumala sõna väesse apostelliku sõnana,
usume väga kindlasse Püha Vaimu väesse.
Usume isegi, et piiblisõnale toetuva evangeeliumi kuulutamisegi alusel
võib Jumala Vaim kasutada seda traditsioonilist tööriista
mis tahes ärkamise loomiseks.
See ongi meie lootus, mis toob tagasi käsuseaduse ja Piibli juurde.
Sellel põhineval kuulutusel on garantii,
et see murrab erinevaid Kristuse tundmise vastu tõusvaid struktuure.
Pneumatoloogiliselt usume väga tõsiselt nii seda
kui ka niiviisi ilmnevat Püha Vaimu väge,
et Ta teeb oma päästvat, pühitsevat, äratavat tööd just Sõna kaudu.
Pole nii, et mõnel on Vaim ja mõnel Sõna. Peavad olema mõlemad.
Sõna ja Vaim. Aitäh, Juha Ahvio, selle meeldetuletuse eest.
Soovitan soojalt Juha soomekeelset raamatut
"Sissejuhatus Piibli sünniajalukku, 1. osa".
Ootame rõõmu ja põnevusega
uusi sissejuhatusi konkreetsetesse piibliraamatutesse.
See on terve Piibli sissejuhatus. Miks just need 66 raamatut?
Mida mõtleb klassikaline kristlus Piiblist
ja selle kesksest tähendusest kristlase ja usuelu valguses.
See pole mingi surnud raamat. See on elav sõna.
Kui Jumala Vaim ühineb Sõnaga, näeme tõelist, sügavat ärkamist.
Ootame ja palvetame seda. Õnnistatud nädalat!
Kohtume nädala pärast Piiblikohvikus!
Televisioonitöö on koostöö.
Kui minul on stuudios külaline,
on kaamerate taga ja mujal veel mitmeid teisi tegelasi.
Seda tööd ei saa teha ilma teisteta ega ka sinu abita.
Võid toetada TV7 Eesti tööd,
helistades annetustelefonil 900 1777.
Kõne hind on 7 eurot.
Lisainfo: www.tv7.ee
Õnnistust sinu ellu!
Tõlge: Monika Jaaguri