PIIBLIKOHVIK
Tere tulemast taas Piiblikohvikusse!
Täna räägime Piiblist nagu Piiblikohvikus peabki.
Stuudios on dotsent Juha Ahvio. Tere tulemast!
Kirjutasid uue raamatu
"Sissejuhatus Piibli sünniajalukku."
See on esimene osa 3-osalisest teosest,
kus tutvustad detailselt Piibli raamatuid.
Rääkisime juba Piibli tähtsusest, kuid täna räägime sellest,
mis on Piibli kaanon. Selgita, mida see tähendab.
Inglise keeles kirjutatakse 'canon' nagu suurtükk.
See lähtub sõnast, mis tähendab mõõdupuud
või vahendit, mille abil mõõta või hinnata.
Antud juhul tähendab see raamatuid,
mis moodustavad autoriteetse raamatukogumiku.
Sellega mõeldakse neid raamatuid,
mis on Vanas ja Uues Testamendis autoriteetseks Jumala Sõnaks
ehk inspireeritud prohvetlik-apostellikud raamatud.
Kanoniseeritud Piibel on sama mis Jumala kogu ilmutus kirjalikult.
See tähendab, et on kahesuguseid raamatuid ja tekste.
On neid, mis kuuluvad kaanoni alla
ja neid, mis võivad olla kasulikud või mitte,
kuid ei kuulu kaanonisse.
Sissejuhatusteaduses on tähtis küsimus,
kuidas need 66 raamatut, mis on Piiblisse jõudnud,
mis Piiblisse kuuluvad,
sinna ajalooliselt sattusid.
Seda mõeldaksegi kaanoniga.
Kuidas see käis?
Vahel öeldakse, et kirik otsustas teatud raamatud võtta.
Kas valiti suure hulga seast endale meeldivad?
Kas see oli subjektiivne protsess?
Ei. Ei Vana ega Uue Testamendi puhul pole kunagi nii olnud.
On tähtis mõista, et kirik
või Vana Testamendi ajal Jumala armulepingu rahvas Iisrael
usulise tervikuna on tõdenud ja märganud,
et see või teine raamat kuulus kaanonisse.
Nad pole loonud kaanonit ega teinud valikuid
mingi otsuse alusel teatud raamatud sisse ja teatud välja jätta.
Seda ei juhtunud.
Näiteks Uue Testamendi puhul on meil nimekirjad 2. saj algusest AD,
ja ka 3. sajandist, kus raamatuid loetletakse.
Sealt näeme, kuidas see kiriku raames toimus
ja kuidas raamatud sattusid Uue Testamendi kaanoni nimistusse.
Märgati, et üks või teine raamat kuulus kaanonisse
ja nimekirjas tõdeti, et need on kanoonilised.
Nimekiri aga ei loonud kaanonit.
Nimekiri üksnes tõdeb seda,
mida praktikas juba mõisteti, aktsepteeriti ja kasutati.
Ka Vana Testamendi puhul oli samamoodi.
Sealgi pole kaanonit lihtsalt loodud.
Kanoonilised raamatud on ise kinnitanud oma kanoonilisust
sellega, et nende kasutamine, sisu ja mõju
on viinud nende väljasõelumiseni
ulatuslikumast tekstidekogumist.
Nii Vana kui Uue Testamendi kanooniliste raamatute loomus
on prohvetlik-apostellik.
Vana Testamendi puhul
võib olemuse raames rääkida prohvetlikest raamatutest
ja Uues Testamendis on keskne kriteerium apostellikkus.
Kelle käsul, mis kontekstis ja kuidas nad sündisid
ja teadlikkus nende sellisest sünnist on olnud olulisimaks aluseks,
kuidas kaasaegsetele ilmnes, et tegemist on erandliku kirjandusega.
Nagu varem rääkisime,
kui kaasaegsed olid huvitatud mõne prohveti jutlustest ja tekstidest
ja kui veenduti, et tegu on prohvetiga, kellel on prohvetlik sõnum,
siis pandi see ruttu kirjalikku vormi,
kuna see esindas oma liiki prohvetlikku ilmutust,
ja polnud ükskõik, kas see kirjutati üles või mitte.
See oli tähtis. Nii tekkis eriline staatus.
Juba kaasaegsed mõistsid prohveti prohvetlikku autoriteeti.
Selles sõnas ja kuulutuses oli Jumala autoriteet.
Nii sai ka see raamat oma autoriteedi.
Uues Testamendis
oli asi Jeesuse määratud apostlite ringkonnas -
apostlid ja nende lähiseltskond.
Uue Testamendi kanooniline kirjandus pärineb 1. sajandist
just neilt apostlitelt ja nende lähiringkonnalt.
Siin on radikaalne vahe kirjandusega,
mis sai hiljem tuntuks Uue Testamendi apokriivana
ehk varjatud, ebakindla päritoluga kirjandusena,
mis pole ajaliselt apostellik
ega pärine 1. sajandist.
Prohvetlikkus ja apostellikkus, tekstide sündimisviis
ning tekstide endi olemus ja autoriteet on olnud aluseks,
mille põhjal kirik või vana lepingu kogukond Vanas Testamendis
jõudsid otsusele, et tegemist on Jumala pühade kõnedega.
Kuid otsus ei lähtunud kirikult ega üheltki inimlikult tahult.
Kirik toetub Sõnale, mitte Sõna ei toetu kirikule.
See debatt käis juba Rooma Katoliku Kiriku ja protestantide vahel.
Rooma teoloogid peavad seda tänagi protestantlikuks lihtsustamiseks,
mis ei pea paika.
Kirikul olevat olnud intuitsioon, prohvetlik valgus
või mingi subjektiivne, müstiline teadmine või mis iganes.
See oli kas piiskoppidel, kiriku organiseeritud juhtkonnal
või kellelgi. Selle kohta on erinevaid arvamusi.
Mõnede katoliiklaste meelest otsustas kirik raamatud,
kuid headel põhjustel.
Mõnede väitel on see kiriku otsus,
mis raamat kaanonisse kuulub.
Protestantide meelest tekivad meil siin probleemid,
kuna tekib küsimus, kuidas suutis kirik teada kriteeriume,
millega kaanon valiti.
Protestantliku nägemuse järgi määrab Jumala Sõna ise
ehk verifitseerib, kinnitab ja tunnistab omaenda tõepärasust.
Kui see on Jumala Sõna, pole selles midagi hämmastavat.
Jumala Sõna suudabki end ise verifitseerida.
Pole sellest kõrgemat autoriteeti,
kust see saaks oma autoriteedi ja kanoonilisuse.
Kanoonilisuse ilming on seotud ka Piibli loomusega
inspireeritud prohvetlik-apostelliku Jumala Sõnana.
Selle kontekstiga on seotud ka õpetus Jumalast.
Usume Jumalat, kes on tahtnud anda oma sõnalist ilmutust
keset ajalugu nii, et seda on peetud Jumala Sõnaks.
Inimlikud tahud lihtsalt tõdesid vaieldamatult
ja olid sunnitud tunnistama mingi raamatu loomust.
Nii on see kaanon eksisteerinud. Tuleb meeles pidada,
et enne kui kirikuajaloo algsajanditel neid nimekirju tehti,
olid Uue Testamendi raamatud koguduses juba kasutusel
ning neid koheldi kanoonilistena ja neid kasutati liturgias.
Neil oli Jumala Sõna autoriteet enne ametliku nimekirja koostamist,
kus tõdeti nende raamatute kuuluvus kaanonisse.
Käisid debatid mõningate UT raamatute üle,
näiteks 2. Peetruse kiri, Johannese 2. ja 3. kiri jms.
Arutati ka Heebrealaste kirja üle, kas see on kanooniline või mitte,
kas selle kirjutas Paulus või keegi teine.
Ka Ilmutuseraamatu üle vaieldi.
Peamiselt vaieldi autorluse üle.
Aeg-ajalt käis vastav poleemika,
kuid nendegi raamatute puhul tekkis üldkiriklik veendumus,
et need on kanoonilised ja veendumus põhines headel alustel -
oli võimalik teada nende apostellikku algupära.
Eri paigus oli erinevaid arutelusid,
kuid UT kaanoni tuum eksisteeris hämmastavalt selgelt juba algetapil
ja marginaalsemate asjade suhtes saadi ka üsna kiiresti selgus.
Sellest peale on säilinud selge veendumus,
et tegu pole subjektiivse asjaga nagu tihti mõista antakse.
Mõtlemisel, et suurest kirjanduse hulgast valiti midagi meelevaldselt,
pole ajaloolist alust. - See on muinasjutt.
Alati, kui Jumal rääkis, tunnistas rahvas selle Jumala kõneks,
ja võttis selle lõpuks vastu.
Tänapäeva kristlasele on üllatuseks,
näiteks katoliiklastega suheldes märkavad protestandid,
et nende Piiblis on veel raamatuid ehk just need apokrüüfilised tekstid.
Soome Luteri Kiriku kirikukogugi arutas seda kunagi.
Kaaluti nende kaasamist
ja minagi hääletasin selle vastu.
Selgita palun, kuidas need üleliigsed raamatud
katoliiklaste ja õigeusklike kaanonisse said?
See on üsna keerukas, kuid ajalooliselt läks see nii,
et enne meie aega tõlgiti Egiptuses Vana Testament kreeka keelde,
sest sealsed diasporaa juudid rääkisid kreeka keelt
ja heebreakeelne tekst tuli kasutamiseks tõlkida.
Vana Testamendi kreekakeelset tõlget nimetatakse Septuagintaks.
Setpuaginta ehk LXX ehk 70,
kuna sel oli 70 tõlkijat.
Kreekakeelse tõlke käigus ühendati tekstiga
juba enne Kristuse aega
hellenistliku kultuuri raames usklike seas liikunud muud kirjandust.
Nii ühendati Septuagintaga teise templi aegset juudi kirjandust,
mille enamik oli algupäraselt kreekakeelne.
Need ühendati Septuaginta tõlkega.
Algselt teati, et need polnud VT normide järgi kanoonilised tekstid,
kuid neid kasutati usu kontekstis ja oli ringkondi,
kes ei tahtnud selgelt eristada kanoonilist ja mittekanoonilist.
Vaimne teravus niiöelda nõrgenes.
Ja need raamatud lisandusid seoses selle tõlkega.
Hiljem, kui Lääne kirik tõlkis Piibli ladina keelde,
võeti aluseks Septuaginta.
Nii sattusid ka algselt liigsena Septuagintaga ühendatud raamatud
kanoonilistesse nimekirjadesse.
Asi on peamiselt erinevates piiblitõlgetes
ja mida nende aluseks on kasutatud.
Algvariandiga ühendatud raamatud ilmusid ka uutesse tõlgetesse.
Näiteks Ida õigeusu kirikus,
mis tegi oma esimese piiblitõlke Süüria Õigeusu Kiriku järgi.
Nii ilmus apokriiva sinna ja ka ladinakeelsesse tõlkesse,
mille aluseks võeti Aleksandria Septuaginta.
Kuid algusest peale on teatud, et nendega peab ettevaatlik olema.
Esines erinevaid arvamusi, millised neist ja kuidas kasulikud on.
Ka need, kes apokriiva kaasamise heaks kiitsid, olid teadlikud,
et need on mingil määral siiski teisest kategooriast.
Seepärast räägivad katoliiklased deutero-kanoonilistest raamatutest.
Eristatakse kanooniväliseid raamatuid, mis on head ja mida tasub lugeda,
kuid nende staatus erineb siiski kanooniliste omast.
Need deuterokanoonilised lisaraamatud
ei ole Jumala Sõna, need pole eksimatu tekst,
neil pole Jumala tagatist, et Tema on rääkinud ega eksi.
Nad polnud isegi algselt prohvetlik-apostellikud,
vaid teistsugused raamatud.
Tasub teada, et ka judaismis on traditsiooniks mõelda,
et pärast viimast prohvetit Malakiat prohvetlik hääl vaikis Iisraelis.
Malakia elas 4. sajandil eKr.
Vana Testamendi apokrüüfilised raamatud
sündisid pärast Malakiat, nn teise templi ajal.
Ka neis raamatuis mõistetakse,
et tegelike prohvetlike raamatute arv ja prohvetlik hääl on sulgunud.
Kuid see on teistsugune usukirjandus, mis selgitab prohvetlikke tekste.
Apokrüüfilisi tekste peeti vajalikuks,
kuid nad pärinevad selgelt prohvetliku kirjanduse järgsest ajast
ja neis ollakse teadlikud, et nad on teisel tasandil.
Näiteks Makkabite raamatud, mis kirjeldavad Iisraeli ajalugu ajal,
mille kohta meil eriti palju muud materjali pole.
Need annavad sellest ajast hea ajaloolise ülevaate.
Seepärast ütles kunagi Luthergi, et neid on hea lugeda,
kuna nad valgustasid konteksti ja olid ajalooliselt huvitavad.
Kuigi nad on vajalikud,
peame mõistma, et neis puudub prohvetlik ilmutus.
Hiljem tekitas see segadust, näiteks usupuhastuse ajal.
Siis tõusis keskseks küsimuseks Piibli staatus kiriku jaoks.
Rooma kirik reageeris protestantlikule usupuhastusele
Trentoni kirikukogul ja määratles esmakordselt ametlikult,
et need apokrüüfilised raamatud
kuuluvad Rooma kiriku arusaama järgi Vana Testamendi kaanonisse.
Varem oli neil segasem roll ja selget piiri polnud tõmmatud.
Pärast seda pidas ortodoksne katoliiklik arusaam neid VT osaks.
See on siiski üsna hiline õpetus
ja juba vanas kirikus väitsid paljud kirikuisad vastupidist.
On hea teada, et Vana Testamendi heebreakeelse versiooni kaanonis
pole apokriivat kunagi olnud. Need kaasnesid Septuagintaga.
Usupuhastuse ajal tõdes ka reformeeritud kirik selgelt,
et apokrüüfilised raamatud ei kuulu Püha Piibli kaanonisse.
Nii sündis selge vahe. Nähti, et Rooma kiriku jaoks polnud see
nende teoloogia vaatevinklist niivõrd põletav küsimus.
See oli pigem reaktsioon protestantide reformeeritud kiriku nägemustele
ja kaanonimääratlusele.
Rooma teoloogias on kirik tähtsaim ja sellele toetub ka kaanon.
Protestantidele oli olulisem rääkida kaanoni piiridest,
kuna oli tähtis teada, kust leida Jumala Sõna,
kuna kirik toetub Sõnale, mitte vastupidi.
Siit lähtus ka tähtis teoloogiline tees,
kuna protestantidele on Jumala Sõna jumalik armu tööriist,
mis on vägev Jumala Sõna mõõk. Nii oli tähtis teada mõõgatera piire.
Täpselt. Neid võib respekteerida nagu muudki usukirjandust,
kuid nad pole eksimatu Jumala Sõna, mis otsustab elu ja õpetuse üle.
On veel üks asi, millega tavakristlane vahel põrkub.
Ta võib leida raamatukogus
soomekeelse raamatu nimega "Viis evangeeliumi".
Matteus, Markus, Luukas ja Johannes on Piibli raamatud,
kanoniseeritud, eksimatu Jumala Sõna,
kuid seal on ka Tooma evangeelium.
Siis on tavakristlane segaduses: Kas olen midagi maha maganud?
Millega on tegemist Tooma ja Maarja evangeeliumite puhul?
Piibel ju räägib Toomast. Ehk kirjutas temagi evangeeliumi
ja see kuulub teiste hulka?
Kanooniliste evangeeliumite kõrval on tegu väga hiliste raamatutega.
Esimesed sündisid 1. sajandil.
Seda näeb juba väga varastest evangeeliumikogumikest,
eriti sellest, kuidas need füüsiliselt säilinud on.
Kristlastel oli komme koguda UT kanoonilisi raamatuid koodeksina,
mitte kirjarullina. Sellel oli kaks eelist.
Esiteks saadi ühte pakki rohkem teksti
ja see oli ka teatud järjekorras.
Säilinud koodeksivormis,
mida kristlased hakkasid kasutama
ühe kirjaliku teksti säilitamise vormina,
eksisteerivad nelja evangeeliumi paketid.
Algusest peale on olnud neli kanoonilist, kiriklikku evangeeliumi,
mis on kõige varasemad ja pole olnud pakette rohkemate evangeeliumitega.
On olnud vaid need neli: Matteus, Markus, Luukas ja Johannes.
Väga vara eksisteerisid ka Pauluse kirjade kogumikud
samasuguses koodeksivormis.
Evangeeliumid ja Pauluse kirjad on Uue Testamendi tuum.
Räägime 1. sajandist ja 2. saj algusest.
Aga Tooma evangeelium ja teised pärinevad teisest usulisest allikast.
Nad on üsnagi gnostitsistlikud. Tooma evangeelium on gnostitsistlik.
Gnostitsism on hilisema aja ilming, mille juuri näeb UT raamatutes,
kus kirjade autorid hoiatavad eksiõpetuse eest.
See oli eelgnostitsism, mille nn õitsenguni läks veel aega.
See hakkas oma usulisi tekste looma,
mis põhines kirjalikult nendele neljale kanoonilisele evangeeliumile.
Gnostitsistlikud tekstid eeldavad nende tundmist,
kuid neile püütakse juurde lisada ja esineda teksti koostajatena,
mis pidi näima veelgi algupärasemana.
On Peetruse, Maarja ja Tooma jt evangeeliumid,
kus kirjanduskriitiliselt võib tõdeda, et tuntakse kanoonilisi evangeeliume,
kuid sinna on juurde lisatud.
Kuid ei saa mingil juhul oletada, et mõni gnostitsistlik apokrüüf
oleks olnud lähteallikaks ametlikele evangeeliumitele.
Need on hilisemad ja eeldavad kanooniliste olemasolu
ning on selgelt reaktsiooniks
kanoonilisele, kiriklikule, apostellikule evangeeliumitervikule.
Neid on üsna palju.
Kui hiljem gnostitsismi uuriti, oli moes neid esile tuua
ja luua teooriaid, kus taheti mõelda,
et Tooma evangeelium räägib Jeesusest kõige sügavamalt.
Kuid siis peaksime suutma seletada,
kuidas, kus ja millal kiriklikud evangeeliumid koostati.
Sellega kaasneb oletusi, et võimupoliitiliselt jäeti midagi välja
ja teoloogia taheti vägisi mingisuguseks vormida.
Neil pole mingit ajaloolist alust.
Kaanoni põhistruktuur eksisteeris ajal,
mil polnud veel mingisugust halba, salasepitsusi hauduvat kirikuorganit.
Kirik oli sel ajal tagakiusu objektiks
ja ei sepitsenud ega määranud eriti midagi.
Kaanonit ei kujundanud kirik, vaid kaanon ise.
Tooma ja teisi evangeeliume pole kuskilt välja jäetud.
Neil pole olnud kandvust, nad tekkisid hiljem
ja algkiriku ajast pole teada mingit ajaloolist debatti,
kas kaasata neid või mitte.
Küll aga esineb selgelt tõrjuvat hoiakut hiljem,
kui Tooma evangeelium ilmus. Selle kristoloogia oli täiesti erinev.
See ei esinda apostellikku ususeadust
ja erineb selgelt kanoonilistest evangeeliumidest.
Seda debatti ei anna võrrelda. Need on erinevad kirjandused.
Sama käib ka VT apokrüüfide kohta.
Apokrüüfid ilmusid hiljem, kui lakkas prohvetlik ja apostellik ilmutus.
Need tekkisid järellaine reaktsioonidena.
See on väga selge.
Kaua aega pärast seda, kui Toomas, Maarja, Peetrus elus olid.
Nood evangeeliumid pole kuidagi nende isikutega seotud.
Populaarne imagoloogia aga püüab alati kõigest muust alternatiive otsida.
Tehakse mingi põnevusfilm,
kus viidatakse millelegi salajasele, mis kuskil säilinud on,
ja et kirik on ametlikud evangeeliumid valesti ja sunniviisil koostanud.
See jääb meelde,
kuid ajaloo uurimise seisukohast pole neil mingit alust.
Selle teooria juurde käib tihti väide,
et kanoonilised evangeeliumid on tahtlikult harmoniseeritud,
et neid apokriivast lahutades saaks öelda, et see on eksiõpetus.
Nagu õige õpetus ja eksiõpetus oleksid võimumängude tööriistad.
Kuid liberaalteoloogide nägemusi uurides näeme,
et nad väidavad vastupidiselt ka seda,
et on teada, et algkristlus oli väga vastuoluline,
kuna UT raamatutes on kristoloogia osas vasturääkivusi.
See tõestavat, et algusest peale pole mingit õiget õpetust olnud.
Samal ajal väidetakse,
et nood vasturääkivad õpetused on kunstlikult harmoniseeritud.
See on kas harmoniseeritud või tõeliselt vasturääkiv.
Üks välistab teise. See näitab, et see teooria ei pea paika.
Võime usaldada, et Piibli 66 raamatut on õiged.
Aitäh saates osalemast, Juha Ahvio,
ja aitäh sinu raamatu eest "Sissejuhatus Piibli sünniajalukku."
Head vaatajad, võime olla täiesti kindlad,
et just need 66 raamatut meie Piiblis
on Jumala enda sõnad.
Jumal on kaitsnud oma Sõna kuni meie ajani.
Meil on raske mõista,
kui suur kingitus on omada Jumala enda kõnet oma emakeeles.
Pidagem seda meeles! Õnnistatud nädalat!
Kohtume nädala pärast Piiblikohvikus!
Televisioonitöö on koostöö.
Kui minul on stuudios külaline,
on kaamerate taga ja mujal veel mitmeid teisi tegelasi.
Seda tööd ei saa teha ilma teisteta ega ka sinu abita.
Võid toetada TV7 Eesti tööd,
helistades annetustelefonil 900 1777.
Kõne hind on 7 eurot.
Lisainfo: www.tv7.ee
Õnnistust sinu ellu!
Tõlge: Monika Jaaguri