PIIBLIKOHVIK
Tere tulemast taas Piiblikohvikusse!
Täna jätkame eelmise korra teemat. Mis juhtub ühiskonnas,
kui loobume usust Jumalasse kui Loojasse
ja kristluse kesksetest õpetustest,
et inimene on patune ja vajab andestust,
mille Kristus on meile ristil teeninud.
Stuudios on taas professor Tapio Puolimatka.
Tere tulemast! - Aitäh.
Oled aastaid kirjutanud sellest,
kuidas paljud asjad kinnitavad kristluse tõepärasust,
Piibli paikapidavust,
et Jumal on olemas ja oleme loodud Tema sarnaseks.
Kirjutasid väikese raamatu, kus uurid seda,
mis juhtub ühiskonnas, kui neist usu põhitõdedest loobume.
Millised on postkristliku maailma õudused,
nagu su raamatu pealkiri viitab.
Rääkisime eelmises saates sellest, mis juhtub,
kui loobume Piibli ilmutusest,
et inimene on loodud Jumala sarnaseks
ja omab seetõttu absoluutset inimväärikust,
mille Jumal on talle loomises andnud,
mille eest Kristus ristisurmaga Tema eest kõrge hinna maksis.
Kui sellest loobume, kaotab inimene väärtuse.
Inimese absoluutne inimväärikus mõraneb, kaob ega pea vastu.
Kas oled oma elu jooksul filosoofiat uurides
kohanud muud nägemust
peale kristluse usu Loojasse, kes meid kõiki on loonud,
mis annaks kestva aluse inimväärikusele?
Kui mõtleme materialismile, mis maailmas üsna keskne on,
siis selle põhjal on raske inimese erilisust põhjendada.
Kuna inimest nähakse vaid ühe loomaliigina teiste seas.
Idamaistes usundites on algne tõde ebaisikuline.
Nirvaana tähendab sulandumist selle ebaisikulise tõega.
Sellegi alusel on raske indiviidi väärtust põhjendada,
kuna üksikisik kaob, kui sulandub kõiksusega.
Kui vaatame islamit, siis sealgi usutakse Jumalat,
kuid kui jumal on nii kauge, pole ta loonud inimest oma näo järgi.
Siingi pole inimesel absoluutset väärtust,
kuna Allah on suveräänne valitseja
ja inimese õigus elule tuleb alistumisest Allahile.
Allahile alistumata seda õigust pole.
Lisaks õpetusele Loojast Jumalast,
on tähtis, et Ta lõi inimese oma näo järgi.
Seda näeb faktis, et Kristus sai inimeseks
ja ohverdas end ka kõige kurjemate eest.
Inimese kurjuski ei võta tema väärtust, vaid Kristuse ohvris ilmneb,
et Ta on kannatanud enim kõige kurjemate pärast.
See loob aluse demokraatlikule vabadusele
ja inimõiguste austamisele.
Kui see teema kedagi huvitab, võib vaadata meie eelmist vestlust,
kus rääkisime kogu saate loomisest.
Ütled oma raamatus sedagi,
et ka loobumine ilmutatud faktist,
et oleme langenud ja patused inimesed,
viib postkristliku maailma õudusteni.
Kuidas külvab hävingut loobumine arusaamisest,
et inimene on patune?
Sellel on väga erinevad mõjud.
Õpetus pattulangemisest loob enesekriitilise kultuuri,
kus võib kritiseerida keda tahes
ja kõiki võimukeskusi tulebki kritiseerida.
Võimu ei tohi tsentraliseerida, kuna kõik on patused.
Õpetus pattulangemisest loob lähenemisviisi,
kus teadvustan, et olen pime oma suurimate pahede suhtes.
Mul pole põhjust usaldada,
et kui miski näib hea, siis see ka on seda.
See loob teatud kriitilise distantsi utopistlike ideoloogiatega.
Kui sellega on seotud fakt,
et Kristus on surnud pattude pärast ehk õpetus lunastusest,
saab inimene sellest jõudu.
Kui tean, et mulle pakutakse täielikku andestust,
julgen tegeleda oma halvimate kuritegudega.
Ühiskonnas on probleemiks see,
et kui oleme süüdi tõsistes kuritegudes,
nagu meie siin Soomes seoses sündimata lastega,
on meil väga raske seda ühiskonnana möönda.
Süükoorem on liiga suur ja me ei suuda seda taluda.
Me kõik vastutame selle eest.
Kuid Kristuse ohver annab meile jõu kohtuda kohutava faktiga,
et me pole natsidest paremad.
Mõned kirjanikud on seda näinud ja sellega tegelenud.
Mainisid ühena Dostojevskit, kes on seda teemat käsitlenud.
Oma raamatus "Kurjad vaimud"
käsitleb ta utopistlikku, revolutsioonilist liikumist,
mis eitab kristluse põhitõdesid.
Dostojevski raamatus on peatükk, mille tsaari tsensuur keelustas.
Raamat tõlgiti ja avaldati soome keeles 2004. a.
Peatüki nimi on Tihhoni juures
ja see kirjeldab revolutsioonilist tegelast Stavroginit.
Dostojevski loogika küsib,
kuidas sai Stavroginist utopistlik revolutsionäär.
Tal oli patt, mida ta ei suutnud unustada
ja mida ta ei suutnud kahetseda.
See patt oli talle niivõrd valus.
Ta oli vägistanud või veedelnud oma korteriomaniku 10-aastase tütre.
Tüdruk jäi haigeks ja tegi lõpuks enesetapu,
ilmselt oma süütunde tõttu.
Stavrogin ei aidanud teda, kuna kartis,
et teo avalikuks saamisel saadetakse ta Siberisse.
Ta kirjeldab, kuidas tüdruk üha visamalt tema unedesse ilmus.
Ta ei suutnud seda unustada.
Ta läks piiskop Tihhoni juurde oma pattu tunnistama.
Ta kirjutas ülestunnistuse, mille kavatses avalikustada.
Tihhon ütles: Sinu probleemiks on,
et tahad näidata oma jõudu sellest kuriteost rääkimisega,
kuid ei taha siiski end alandada ja tunnistada, et see oli tõesti vale.
Kuna oodatav häbi on nii suur,
on sul ehk tund aega enne ülestunnistamist kiusatus
veelgi suurem kuritegu sooritada.
Kuna uus kuritegu vähendaks eelmist, nii et võid selle hetkeks unustada.
Inimesel on tohutu patukoorma all alati kaks võimalust.
Kui ei saa minna Kristuse juurde, nagu Tihhon Stavroginit kutsub:
"Tule, Kristus Ta andestab sulle,"
sest selleks peaks end alandama ja tunnistama, et tõesti eksiti,
siis teine võimalus on suurem kuritegu.
Uue kuriteo valguses paistab praegu südametunnistust vaevav tühisena.
Seejärel sooritab Stavrogin veel kaks mõrva ja tapab lõpuks enda.
Patu dünaamika lähtub sellest,
et kuna meid on tõesti loodud Jumala sarnaseks,
isegi kui me seda ei tunnista, ei pääse me süütunde eest pakku.
See jälitab meid ja saab meid mingil hetkel kätte,
kui kiiresti me ka ei põgeneks.
Ühel vaiksel hetkel saab süükoorem meid kätte
ja muutub hävitavaks kättemaksjaks,
mis rebib inimhinge talumatu jõuga.
On huvitav, et eelmises saates rääkisime,
kui võimatu on põgeneda selle eest, et oleme loodud Jumala näo järgi.
Inimesed teavad sisimas, kui teist inimest kohtavad,
et temagi on loodud Jumala sarnaseks
ja peaksime kohtlema teda Jumala sarnasena.
Aga kui ma seda ei tee, tekib patu probleem,
kus teame, et tegime valesti, kuid ei suuda tunnistada kumbagi.
Ma ei saa möönda, et Ta on Jumala sarnane,
kuna see kinnitaks fakti, et olen eksinud.
Ja ma ei saa tunnistada, et olen midagi valesti teinud,
sest siis pole ma hea inimene ja oleksin eksinud.
Kuidas seda lahendada?
Kui oma elule mõtlen, siis on sealgi suurte pattude hetki.
Mäletan valu, mida tundsin, kui endale äkitselt tunnistasin,
et tegin pattu, mul pole mingit õigustust, olen süüdi
ja olen hävitanud nende elu, kes mulle tähtsad on.
See valu on kohutav.
Aga kui lähed sellest kogemusest läbi Kristuse andestusse, oled vaba.
See valu on kohati illusioon. Sul on tunne, nagu pea plahvataks.
Seepärast ei saa me ka eitada
Kristuse lepitussurma,
sest kui seda teeme, pole meil patuprobleemile lahendust.
Siis peaksime sedagi eitama.
Me tõesti ei suuda seda.
On väga raske alandada end tegelikkuse ees, et olen halb inimene.
Võin möönda, et olen ebaõnnestunud või teen vigu,
eriti kui seletada, et nood teised tegid seda või teist
ning mul on niisugune saatus ja naasugused tingimused.
Äkitselt tajun, et asi pole selles, vaid et mina ise tegin seda.
Mina tegin valesti.
Inimene teeb peaaegu ükskõik mida,
et vältida patu tunnistamist.
Aga kui sisened Kristuse armu, oled vaba.
Usun, et kultuuril pole muud võimalust oma suurtest kuritegudest toibuda
kui Kristuse vereohver, mis patud lepitab.
See annab tõepoolest rahu Jumalaga.
Me ju teame, et seisame kord Jumala kohtu ees,
see on kirjutatud meie südameisse,
ja vajame seal andestuseks mingit alust
ja see on Kristuse töö.
Südametunnistuse dünaamika kultuuris, mis ei räägi Kristuse armust,
viib kultuuri üha sügavamale kurjusse.
Nagu meie filosoofid ütlevad,
et kui oleme kord õigustanud lapse tapmist emaüsas,
ja kui tajume, et tapame üsas lapsi,
kes enneaegselt sündides ellu jääksid,
mõistame, et tegu on sama lapsega nii üsas kui sellest väljas.
Ja filosoofide väitel
võib selle loogika järgi ka vastsündinud last tappa.
Välja arvatud siis, kui tunnistame, et oli vale tappa last ka emaüsas.
Ja seda me ei suuda möönda,
sest siis oleks meie ajalugu natside ajaloo õigusjärglane.
Siin käib mäng suurte panuste peale.
Kas usume loomisse, langemisse ja Kristuse lepitustöösse?
Räägid Kristuse lunastustöö puhul ka teistestki aspektidest.
Ka sinu abikaasa Mia on kirjutanud teistel teemadel,
mis lähtuvad sellest, et Kristus on Jumala poeg,
kes on kannatanud ja keda löödi ning ometi on Tal tohutu väärtus,
kuna Ta on Jumala Poeg ja Jumal.
Sellest lähtub inimellugi fakt,
et kui vigane inimene ka poleks, ei kaota ta oma inimväärikust.
Ajaloouurijad juhivad tähelepanu,
et kaastundekultuuri, mida just kirjeldasid,
Antiik-Kreekas ei eksisteerinud.
Lääne kultuur uhkustab, et on Antiik-Kreeka järeltulija.
Kuid üks aspekt, kus me ei järgi Antiik-Kreekat,
on see kaastundekultuur.
Meile on saanud kaastunde ideaaliks võrdum Halastajast samaarlasest.
Nagu Kristus oleks see halastaja samaarlane,
kes end patuste eest ohverdas.
Halastaja samaarlase armuand inimesele,
kellega tal puudus igasugune suhe
ja kes selles mõttes polnud seda armu ära teeninud,
on kaastundekultuur, mida oma raamatus käsitlen.
Võtame näiteks vesiveski.
Vesiveski oli leiutatud juba enne Kristuse sündi
ja seda kasutati vilja jahvatamiseks.
Kuid laiemalt seda näiteks hindu ja islami kultuuris ei kasutatud.
Miks?
Hindu karmaseaduse järgi
on alamate kastide ja kastivälised inimesed
sündinud teenijate kasti või kastita eelmises elus tehtud pattude tõttu.
Sel juhul oleks karuteene nende elu kergendada,
kuna kõrgemate kastide orjadena
lepitavad nad oma varasemaid kuritegusid.
Seepärast puudub neil motivatsioon panustada tehnoloogiasse,
mis kergendaks vaeste rasket tööt.
Sama kehtib ka mittemoslemeid orjastanud islamis.
Puudus motiiv nende elu kergendamiseks,
kuna nende orjus oli karistus Allahi trotsimise eest.
Nende elu tuli niivõrd karmiks muuta, et nad islamisse pöörduksid.
Alles siis, kui saabus kristluse õpetus kaastundest ja armust,
tekkis kaastundekultuur,
kus Euroopas hakati arendama ja kasutama tehnoloogiat,
mis kergendas vaeste rasket tööd.
See on üks kaastundekultuuri mõju.
Nüüd, kui on loobutud Kristuse kaastunde hoiakust,
kuid on säilitatud usk tehnoloogiasse,
kasutatakse tehnoloogiat laste otsimiseks,
keda võiks emaüsas tappa.
Kohe, kui kaob õpetus Kristuse ohvrist, kus on nii suur jõud,
naaseb inimene esialgsesse südametusse.
Kui mõtlen sinu raamatule, siis aidata võiks see,
kui kõik mõtleksid,
kuidas see, mida nad usuvad ja tõeks peavad,
mõjutab argielus meie elu ja hoiakuid
ligimeste, kannatuse, haiguse ja kõige suhtes.
Sellest näeb, mis juhtub, kui loobume kristlusest
ja kesksetest tõdedest ning millised tagajärjed sellel on.
Mõned aga ütlevad,
et räägite üldistatult
nagu kõik kristluse eitajad oleksid halvad inimesed.
Nagu kõik, kes väidavad, et need õpetused ei vasta tõele,
tormaksid kohe koletusi tegema.
Kas pole nii, et asi ei ole mõne üksikisiku tegudes?
Inimene ei pruugi oma nägemust järjekindlalt järgida.
Asi on selles,
mida selle nägemusega põhjendada saab?
Kui inimene on sündinud juhusest, kui pole Loojat, kui pole pattu,
kui pole ühtki tegu, mis oleks täiesti vale
ja mis kunagi hukka mõistetaks,
millised praktilised tagajärjed sellel on?
Asi on nägemuses, mitte selles, mida üksikisik mõnel juhul teeb.
Kõik elavad täna lääneriikides veel varasema kristliku kultuuri varjus.
Selle mälu alusel võib käituda nagu kristlus vastaks tõele,
isegi kui seda ise enam ei usuta.
Kas saan asjast õigesti aru? - Jah.
Minu meelest on tähtis ka see,
et kui mõtleme John Newtonile, kes oli orjakaupmees,
kes kirjutas laulu Amazing Grace,
oli ta meie loogika järgi ju halb inimene.
Jeesus ütles, et Ta ei tulnud kutsuma õigeid, vaid patuseid.
Ta ei tulnud kutsuma häid inimesi.
Paljud mittekristlased võivad inimestena kristlastest paremad olla,
kuid asja mõte on selles,
et keegi pole siiski täiuslik.
Kui meil on südametunnistus
ja teeme pattu olukorras, kus meil puudub andestus,
viib süüme dünaamika meid ja ühiskonda veel sügavamale pattu.
Tekib kultuur,
kus abieluseadust propageeritakse
võrdõiguslikkuse ja inimõiguste alusel.
Seda põhjendatakse kaastundevajadusega.
Kuid kaastunne kelle suhtes?
Püüdes olla kaastundlikud täiskasvanute suhtes,
unustatakse lapsed.
Kui mõelda sellele tehnika aspektist,
kus oleme arendanud viljastamistehnoloogia,
mille abil võib kunstlikult lapsi toota,
kas rohkem või vähem kunstlikult,
ja kui sooneutraalse abielu mõte on selles,
et samasoolised paarid on struktuuriliselt võrdsed
mehe ja naise vahelise abieluga
ja kui ÜRO Inimõiguste deklaratsiooni järgi
sisaldab abielu ka õigust pere rajada ehk lapsi saada,
ja kui samasoolised paarid võivad saada lapsi üksnes viisidel,
kus lastest saavad geneetilised orvud ...
Praegu kasutatakse terminit 'geneetilised orvud'.
See tähendab, et neil puudub info oma isa või ema kohta.
Isegi kui info on, on nad kas isast või emast lahutatud.
Meespaari puhul, kui kasutatakse surrogaatemasid,
kus ühe naise munarakk istutatakse tihti teise naise emakasse,
võib surrogaatema nõuda oma õigust sellele lapsele.
Selliseid juhtumeid on piisavalt,
sest ema ja lapse vahel tekib raseduse kestel sümbioos.
Kui meespaar hangib endale surrogaatema abil lapse,
lahutatakse see laps emast ja temast tehakse geneetiline orb.
Või kui nais- või heteropaar hangib endale lapse surrogaatluse abil,
saab lapsest geneetiline orb.
Loogika on siin see, et kui täiskasvanud on nii õrnad,
neil on tohutu intiimsuse vajadus ja õigus väljendada oma identiteeti,
siis lapsed peavad muganduma
ja neil pole õigust elada isegi koos bioloogilise isa või emaga.
Neilt tohib võtta identiteedi bioloogilise aluse,
et täiskasvanud saaksid vabalt oma väidetavat identiteeti väljendada.
Kaastundekultuuri loosungitega propageeritakse olukorda,
kus rõhutakse nõrku.
Kui selline geneetiline orb suureks kasvab,
võib ta emalt küsida, mida sa isaga tegid.
Selleks ei peagi suureks kasvama.
Yale'i Ülikooli psühhiaatri Kyle Pruetti väitel
hakkavad seda küsima juba 5-aastased lapsed.
Emad on arvanud, et kui laps isast midagi ei tea,
ta ka ei igatse teda kunagi.
Kuid igatsus isa järele on lapses püsivalt, pea igas vanuses,
isegi kui isast midagi ei teata.
Nad küsivad: Mis sa isast tead? Kas isa ei armastanud mind?
Miks isa mind maha jättis? Kas sul pole meist ühtki pilti?
Kas isa pole mulle kirjutanud? - Või ema.
Üks laps ütles: Sa ju tead, ema,
et ma ei saa olla laps, kui mul pole isa.
See on nende jaoks tõsine, eksistentsiaalne probleem.
Meie kaastundekultuur tunneb kaasa õrnadele täiskasvanutele
ja lapsed peavad ise hakkama saama.
Geneetilised orvud, kellelt on meelega, tahtlikult,
ühiskonna heakskiidul võetud bioloogiline isa või ema,
peavad maksma hinna selle eest,
et nende vanemad saaksid oma elustiili harrastada.
Jah. Näiteks ühe geneetilise orvu sõnul
on tal iga päev nende küsimustega kohutav peeglisse vaadata.
Kes ma tegelikult olen? Ta ei tundnud oma isa.
Ta ütleb, et täiskasvanu,
kes nii oma lapse igatsust täidab,
siirdab selle igatsusvalu ka oma lapsesse.
Nad tunnevad end katsejänestena teaduskatsetustes,
nagu koheldaks neid laborirottidena.
Seda tehakse võrdõiguslikkuse ja õigluse nimel,
kuid see on äärmiselt ebaõiglane ja ebavõrdne laste suhtes.
See toimub sekulaarses kultuuris,
kus valitseb tohutu usk enda headusse
ja lehvitatakse loosungeid võrdõiguslikkusest ja kaastundest,
kuid tegelikult on asi vastupidine.
Kui keegi tahab nende teemadega sügavamalt tutvuda,
siis õhutan teid kõiki siiralt hankima Tapio Puolimatka raamatut
"Jälkikristillisen maailman kauhut",
et teaksite, kuhu tee meid vältimatult viib,
kui me ei pöördu Jumala poole
ega naase kristluse antud inimväärikuse vundamendi juurde
ja kristluse õpetatud arusaama juurde inimese kurjusest
ning selle lahendusest, milleks on Kristuse lunastustöö.
Aitäh saates osalemast, Tapio Puolimatka.
Aitäh, et kirjutasid selle vältimatu ja julge raamatu.
Aitäh, head vaatajad!
Pidagem oma elus ja inimestega kohtudes meeles,
et nad on kõik Jumala loodud ja nad kõik on langenud,
kuid Kristus on surnud nende kõikide eest
ja maksnud sinugi eest äärmusliku hinna.
Õnnistatud nädalat!
Kohtumiseni nädala pärast taas Piiblikohvikus!
Televisioonitöö on koostöö.
Kui minul on stuudios külaline,
on kaamerate taga ja mujal veel mitmeid teisi tegelasi.
Seda tööd ei saa teha ilma teisteta ega ka ka ilma sinu abita.
Võid toetada TV7 Eesti tööd,
helistades annetustelefonil 900 1777.
Kõne hind on 7 euri.
Lisainfo: www.tv7.ee
Õnnistust sinu ellu!
Tõlge: Monika Jaaguri