CAFÉ BIBELN
Välkommen igen till Café Bibeln.
I dag återkommer vi till lidandets tema -
och talar om lidandets mening -
så som i föregående program.
Min gäst är professor Tapio Puolimatka. Välkommen. - Tack.
Senast började vi tala om din bok om lidandets mening.
Ämnet är mycket jordnära liksom också din bok.
Du försöker här öppna nya synvinklar på lidandet -
särskilt den kristna trons synvinkel.
En fråga dyker genast upp med tanke på människors olika lidanden.
Hur ska jag som kristen förhålla mig -
när jag möter lidande?
Vad ska jag tänka och hur förhålla mig?
Frågan är rätt så svår och omfattande.
Om jag tänker ur min egen synpunkt så -
blir det säkert så att jag vilar i Guds kärleksfulla plan.
Men om jag tänker på någon annans lidande -
måste jag koncentrera mig på att vara den lidandes -
stöd och hjälpare. Det är en helt annan synvinkel -
och en orsak till att ingen har hittat ett bra, intelligent svar -
på lidandets problem, för det är inte ens Guds vilja att ge det.
Meningen är att vi -
med kärlek och medlidande hjälper lidande människor -
och inte att vi har en förklaring att ge dem, att lidandet är bra.
Så kan man inte tillämpa det fastän jag kan göra det för egen del.
Jag kan för egen del försöka lösa det men samtidigt -
har lidandet ofta en dimension som ligger utom räckhåll för oss.
I din bok räknar du däremot upp -
fel inställningar och försök till -
att lösa lidandets problem i sitt eget liv.
Som det första nämner du "flykt till njutning".
Njutning är ju i sig en bra sak.
Det att man kopplar av genom förströelse är bra -
men inte att söka efter njutning som livets mening -
och med hjälp av njutningen dränka sig i nöjen -
så att man med hjälp av dem kan fly från sin inre förtvivlan.
Till exempel Kierkegaard betonar att strävan efter njutning främst -
är det ett symtom på människans inre förtvivlan.
Njutningen får en alltför dominerande plats i livet.
Gud har gett oss förmågan att njuta och goda gåvor att njuta av -
men inte för att vi ska fly från den inre tomheten.
Kan det vara fråga om ett sådant problem att när det smärtar, -
t.ex. själsligt, och jag har illa att vara -
kan jag vara frestad att genast fly från det -
utan att lyssna till vad det försöker tala om för mig?
Vad kunde jag lära mig av det här?
Ja, och också det att -
vi inte kan inverka på kulturen -
om vi inte står ut med social isolering eller förolämpningar, -
smädande eller det att vi förlorar anseendet.
Alla dessa förorsakar ju psykiskt obehag.
Om man inte kan leva med det får man inget till stånd -
utan förs av strömmen och är av samma åsikt som alla andra.
Om jag vill vara kristen och saltet som lite svider -
måste jag räkna med att reaktionen svider i mig också.
Vi blir ganska lätta som människor. Som agnar i vinden om vi inte -
står ut med dylik psykisk press.
Detta är ett allvarligt budskap till oss som kristna.
Rätt så ofta stöter man på inställningen -
att vi som kristna bör vara så omtyckta som möjligt.
Om vi är omtyckta och älskade människor -
har vi en möjlighet att verka.
Då försöker man eliminera från sitt tal -
och sin livsstil allt sådant som sårar omgivningen -
och som samhället är emot.
Då reducerar man Jesu budskap och undervisning.
Detta är ett allvarligt budskap till oss kristna -
som borde vara redo att gå i motvind och stå bakom Jesu Ord.
Ja, och i det -
ingår att när vi i Nya Testamentet får kärleksidealet -
förvrängs det för oss till att människor ska tänka -
att vi är kärleksfulla människor.
Vilken som helst ideologi kan framföras -
genom att säga att kärleken fordrar det.
Man tar något exempel och -
sedan fäster vi uppmärksamheten på vad folk tänker om oss -
och inte vad som är bra -
och vad sanningen fordrar.
Då börjar vi inbilla oss att alla tänker att vi älskar -
när vi anpassar oss till den rådande formen -
men i verkligheten föraktas vi.
Alla förstår att vi gör det bara för att bli accepterade.
Vi inbillar oss att vi kan verka bäst om vi är omtyckta -
men de facto är våra möjligheter då de ringaste.
Människorna föraktar oss till slut -
om vi inte håller fast vid den kristna trons sanningar.
Så som det står i Bibeln blir vi nertrampade.
Liksom saltet som förlorar sin sälta inte duger till något.
- Det kan inte användas mer.
En annan sak du nämner -
kan låta överraskande: "Flykt till teknik" är fel riktning.
Vad menar du med det?
Samhället förhåller sig till lidandet -
genom att leta efter tekniska lösningar.
I kristendomen finns bakgrunden i -
Kristi ankomst till världen med medlidandets princip.
Man började under medeltiden i Europa -
gynna teknisk hjälp för att lätta på bördorna.
Den tekniska revolutionen skedde i det kristna Europa -
på basen av Kristi förebild men -
nu när kulturen har sekulariserats och avstått från Kristus -
är tekniken det enda som blivit kvar.
Nu låter vi specialisterna försöka lösa lidandets problem -
men vi har inget att ge dem som tekniken inte kan hjälpa.
Någon gång kommer tekniken ändå till korta, för alla dör vi.
Det vill säga -
problemet är att vi tänker att tekniken är en helhetslösning.
Vi njuter av tekniska lösningar för de är ju kristendomens frukt -
och i andra kulturer utnyttjas de inte i samma mån.
Men människorna lider också av sådant -
som överskrider teknikens möjligheter.
Du skriver också om en helt annan flyktväg.
"Flykt till extatisk meditation."
Är det fråga om hinduism?
Till exempel i hinduismen förekommer den -
men i kristen meditation funderar vi på ord -
och gör en analytisk sortering.
I hinduismen upprepar man ett mantra -
som i och för sig inte betyder något men genom ordets -
resonans sägs man uppnå den odelbara föreningen med brahman.
Genom den uppgår man i brahman.
Genom att uppgå i världsalltets opersonliga enhet -
kommer man undan lidandet.
En hindufamiljs far -
gick helt in i en dylik extatisk meditation efter sin sons födsel.
Han levde ännu 8 år men talade aldrig ett ord till sonen -
för han befann sig i extas i 8 år.
Man måste mata, klä och tvätta honom -
och pojken önskade att han ens en gång skulle säga: "Käre son", -
men han var inte alls medveten om människorna runtomkring.
Kanske han uppnådde någon extatisk nirvana och lycka men -
poängen är att det ledde honom bort från kärleken -
och att han skulle ha brytt sig om sonens behov.
Ett extatisk tillstånd lösgör oss från verkligheten.
Exemplet påminner också om något som blivit en myt i dag -
att man tänker att ord ...
Eller man säger att ord är lätta och billiga -
och att det är bättre att mötas ordlöst.
Men om man tänker på ett ordlöst möte -
är det på lång sikt väldigt ångestskapande.
Alldeles fruktansvärt ångestskapande -
om det förblir ett permanent tillstånd -
och man inte kan uttrycka något.
Det är totalt mot vår skapade varelse -
och därför är det oerhört tacksamt för en kristen att Gud har talat.
Om Gud inte skulle säga något skulle vi bara leva i gissningar.
I synnerhet för barnens skull -
för de lär sig inte identifiera sådana känslor -
som föräldrarna inte -
uttrycker verbalt eller hjälper barnet att känna igen -
och få grepp om känslor och erfarenheter.
Med hjälp av ord hjälper vi barnen att gestalta världen.
Utan ord förblir världen begränsad.
En mycket dålig väg. Sedan nämner du -
"flykten till självlöshet".
Till självlöshet, inte faderlöshet, -
dvs. att man förnekar sig själv. Är det fråga om buddhism?
I buddhismen förekommer tanken att begäret binder mig till lidandet -
för om man vill ha något och inte får det -
förorsakar det lidande. Men om man inte vill ha något -
kan man inte lida över det eller känna förluster.
Till självlöshet hör ett slags osjälviskt tillstånd.
På sätt och vis en helgandets väg.
Kristendomens och hela Bibelns idé är att man starkt vill något -
och kraftigt uttrycker sin sorg när man inte får det.
Vi vågar uttrycka vårt begär och vår sorg för vi har vår Tröstare -
som är en kärleksfull Person.
Buddhismens grund är ateistisk -
och människan är beroende av sig själv -
och skyddar sig själv mot förluster och lidanden.
Om jag inte kallar barnet för mitt eget barn -
berör det mig inte speciellt vad än det råkar ut för.
Eller om jag inte vill -
ha jordisk framgång lider jag inte av motgångar osv.
Självförnekelse är en väg som inte tar emot skapelsens gåva -
och inte accepterar livets pendlande känslosvall.
När jag lyssnar till detta kommer jag att tänka på något -
som är gemensamt hos fel vägar. De är grymma mot barnen -
om föräldrarna väljer en sådan flyktväg.
Barnet lider när det inte får -
känna den personliga kärlek som det är förtjänt -
eller i behov av.
Jag tror att det beror på människans maktlöshet -
för lidandet kan vara överväldigande.
Om vi inte har en personlig, kärleksfull Gud -
står vi inte ut med att vara sårbara -
i en värld full av lidande.
Om vi inte står ut med att vara sårbara -
kan vi inte heller vara känsliga för våra barns behov och känslor.
Sårbarhetens kraft kommer från Kristus -
som har burit alla våra smärtor och lidanden.
När vi ständigt kan kasta oss i de kärleksfulla armarna -
orkar vi vara sårbara trots motgångar.
En av de mest förunderliga och speciella flyktvägarna -
kallar du "flykten till dårskap och gränslöshet".
Kan du berätta om det? - Jag tar som exempel -
poeten Arthur Rimbaud som levde på 1800-talet.
Jag måste medge att jag tycker om hans dikter -
fast jag inte instämmer i det han skriver.
- Hur månne han löser lidandets problem -
när det uppstår något som tar bort glädjen och hoppet -
och man känner sig förorenad och fördärvad? Han skriver att -
vi kan lösa det genom att vi vill det - att vi vill förlora glädjen.
"Ljudlöst som ett vilddjur vräkte jag mig över varje glädje -
för att strypa den."
Han förlorade glädjen men fick det han ville.
"Olyckan var min gud."
- Han vill alltså ha olycka. "Jag kastade mig raklång i gyttjan."
- Strunt alltså i att han kände sig oren.
"Jag torkade mig i brottets luft." - Han riktigt hängav sig åt brott.
"Och jag spelade vansinnet några goda spratt.
Och våren gav mig idiotens ohyggliga skratt."
Man flyr alltså till det att inget spelar någon roll -
och världen känns absurd och lidandet vansinnigt.
Man kan godkänna att "det finns inget vett i det här", -
och det tröstar. Det ska inte ens finnas något vett.
Finns det ens andra alternativ om man inte tror på Gud -
som gav allting en mening?
Då är detta ett dåraktigt skådespel.
Det sker hemska saker som inte har någon mening utan de bara sker.
Det kommer aldrig att bli någon rättvisa -
för det finns ingen slutlig dom.
Jag har aldrig förstått hur människan -
med en meningslös början och meningslöst slut -
och hela meningslösa livet kan få något annat än det du läste -
dvs. hänge sig åt dårskapen men inte heller det tillfredsställer.
Rimbaud är ett extremt geni som skrev detta som 16-åring.
Genialiteten varade tills han var 20-21 år.
Efter det skrev han inte mer.
Han var en komet -
och han begrep att om det inte finns en Gud -
är allt meningslöst.
När lidandet kommer känns det ju helt vansinnigt.
Då hjälper bara att man kastar sig i Guds kärlek -
och man vet att i bakgrunden finns Guds plan.
Man befinner sig i Guds kärleksfulla händer.
Efter det kommer man över den vanvettiga upplevelsen -
som kan förorsakas av någon hemsk olycka eller motgång ...
Rimbaud medger alltså när han skriver -
att det inte gick som ... Å ena sidan drömde han om -
att genom att leta efter extrema upplevelser -
kunna förstå den yttersta verkligheten, bättre än någon annan.
Känna det goda och det onda. Kunskapens träd.
Han skriver att han kallade sig en magiker och en ängel.
Han tänkte att han blir en stor siare -
Han skrev han var fri från all moral -
men blivit nedtagen på jorden. Alltså till verkligheten.
Och fått till uppgift att leta efter plikt och omfamna verkligheten.
Man kan fly till dårskap, strypa glädjen, -
leta efter olycka och lägga sig i gyttja -
men verkligheten visar att vi är skapade till något helt annat.
Man lider för att man hängivit sig åt lasterna.
Det är alltså fråga om att Guds verklighet -
slår hela åsikten i ansiktet.
Rimbaud medger att han greps av syndkänsla och skriver att han -
igen ger sig iväg med fördärvet som last.
"Den har stuckit lidandets rötter i min sida så länge jag minns."
Dvs. fördärvet sticker lidandets rötter i min själ.
Han upplevde kraftigt sin hängivelse till lasten -
för han tänkte att det är inget vett i något -
och genom den kunde han få djupare insikt, men kände skuld och lidande.
Han blir inte fri från att vara skapad.
När vi nu talat om de felaktiga vägarna -
sade du i ett skede att lidandet kallar oss -
till att söka tillflykt hos Gud -
som uppenbarar sig i Kristus.
I synnerhet konkret i Kristi död på korset och uppståndelsen -
för uppståndelsen är det som gäller.
Rimbaud tänkte att om man förlorar något -
lider man inte om man vill förlora det -
men märkte att det inte är så.
Som kristna vet vi att det finns kristna -
som den 13-årig pojken i Nigeria som Boko Haram skar ut ögat på -
och vars hand och fot lemlästades.
Han har Kristi uppståndelse ...
Han vet att uppståndelsen kommer då han ser och är hel igen.
Dvs. vi borde ha ...
Genom det får vi hopp och förmåga att leva i kärlek -
för om man inte går med på att kunna bli lemlästad -
för Kristi skull vågar man inte göra något.
Om vi inte går med på att vi kanske får lida -
när vi bekänner oss som Kristi efterföljare hamnar vi -
i den själviska lilla värld där vi aldrig kan vara lyckliga.
Vi får hela tiden vara rädda för vad vi kan förlora.
Finns här en förlorad hemlighet hos oss västerländska kristna -
att vi inte tänker på att vi dör -
och står inför den sista domen där enda hoppet är Kristus.
Om vi tyr oss till Honom har vi evigt liv.
Vi tänker inte på helheten utan ser bara på ögonblicket -
och livet som om det skulle fortsätta för evigt.
Om vi tänker på flyktingkrisen -
får vi inte tänka på vad vi förlorar.
Om vi tänker på vad människorna behöver, är det säkert evangeliet.
Vi bör ha en sådan inställning att vi ger vad vi kan, hopp -
det hopp som finns i Kristi död på korset och uppståndelsen, -
för t.ex. islam kan inte ge övertygelse om syndernas förlåtelse.
De är osäkra för Allah är inte förbunden -
till att förlåta andra än dem som dör i heligt krig.
Dvs. de längtar och söker och jag skulle inte bli förvånad -
om Gud inte därför skulle ha fört hit dem -
för att få höra evangeliet.
Om vi är bekymrade över hur det inverkar på vårt materiella liv -
ser vi det på fel och alltför snävt sätt.
Är här en orsak till att Bibeln ända från -
Gamla Testamentet talar om att minnas?
"Kom ihåg varifrån du kommit", -
"Kom ihåg vad Herren, din Gud, har lovat dig."
"Kom ihåg vad som kommer."
Ja, rätt så mycket ... Martyn Lloyd-Jones understryker detta.
En del av hans böcker har översatts till finska.
Om vi kommer ihåg att vi en gång får en uppståndelsekropp -
och en plats i det kommande livet behöver vi inte vara oroliga -
om vi förlorar jobbet för att vi försvarar -
den kristna uppfattningen om äktenskapet.
Om vi förlorar anseendet eller något som vi ändå inte kan behålla.
En gång skulle någon skriva ...
Han höll på att skriva sitt namn under denna äktenskapskampanj -
och märkte att födelsedatum också efterfrågades och sa att han inte kan -
avslöja sådana detaljer. Då tänkte jag att -
förr eller senare står ändå våra födelsedatum på gravstenen -
som alla kan läsa.
Vi förlorar allt.
- Man borde leva i evighetens ljus. - Ja.
Där hjälper din bok "Kärsimyksen tarkoitus" -
(Lidandets mening)
för den förklarar vad det lönar sig att tänka på -
och minnas när vi möter lidande.
Tack, Tapio Puolimatka, för att du var med och var välsignad.
Var också välsignade, bästa tittare, -
jag rekommenderar varmt Tapios bok "Kärsimyksen tarkoitus" -
för om du nu lider kan den öppna nya vyer -
eller kanske du kan ge den som gåva -
för vi bör föra budskapet vidare om att livet är djupare.
Vi måste komma ihåg vem vi är och vart vi är på väg.
Välsignelse. Vi ses igen i Café Bibeln.
Stöd programmet! I Finland ring 0600 10070 Samtalet kostar ca. 10 euro.
Stöd Himlen TV7! I Sverige: Korsets stöd, PG 97572-2
SMS:a ”HimlenTV7 100” till 72672 (så skänker du 100 kr).
Tack för att du hjälper till så att programmen fortsätter.
Redaktör: Leif Nummela
Översättning: Carl Westermarck Himlen TV7