PIIBLIKOHVIK
Tere tulemast taas Piiblikohvikusse!
Täna naaseme kannatuse teema juurde
ja räägime kannatuse eesmärgist nagu eelmiseski saates.
Külas on professor Tapio Puolimatka. Tere tulemast! - Aitäh.
Hakkasime eelmisel korral rääkima su raamatust "Kärsimyksen tarkoitus"
(Kannatuse eesmärk). See on väga praktiline teema.
See on üks sinu praktilisemaid raamatuid.
Püüad avada uusi väljavaateid kannatuse teemasse,
eriti kristluse vaatevinklist.
Erinevatele inimkannatustele mõeldes kerkib kohe üks küsimus:
Kuidas kristlasena kannatuste kohtamisse suhtuda?
Mida peaksin mõtlema ja kuidas sellesse suhtuma?
See on üsna lai ja raske küsimus.
Kui mõelda oma mätta otsast,
lisandub sellele Jumala armastava plaani mõõde.
Kuid mõeldes teise kannatusele,
peaksin keskenduma sellele,
et olen toeks ja aitan.
Need on erinevad vaatenurgad. Usun, et see on üks põhjus,
miks keegi pole leidnud kannatuse probleemile
head, ratsionaalset vastust. Jumal ei tahagi seda meile anda.
Mõte on selles, et aitaksime armastuse ja kaastundega neid,
kes kannatavad,
mitte et meil oleks seletus: See on ju hea, kui ta kannatab.
Seda ei saa niimoodi rakendada. Enda puhul ehk küll.
Ka enda puhul võin seda teemat erinevalt lahendada püüda,
kuid samas on kannatuses mõõde, mis on meie ulatusest väljas.
Loetled oma raamatus valesid suhtumisviise ja katseid
elus kannatuse probleemi lahendada.
Esimesena mainid naudingutesse põgenemist.
Nauding on iseenesest hea.
See, et vahel lõdvestumist ja meelelahutust otsime, on hea.
Aga on teine asi, kui otsin naudingut elu eesmärgina
ja püüan end naudinguisse uputada,
et selle abil põgeneda sisemise lootusetuse eest.
Kierkegaardi sõnul
on esmane naudingute otsimine sümptom sellest,
et inimene on sisimas meeleheitel.
Nauding saab meie elus liiga suure ja valitseva koha.
Jumal on andnud meile nautimisvõime ja häid ande,
kuid mitte selleks, et nende abil sisemise tühjuse eest põgeneda.
Kas siin võib tekkida selline probleem, et kui mingi asi haiget teeb,
näiteks vaimselt, nii et on halb olla,
tekib kiusatus kohe selle halva tunde eest põgeneda?
Ja me ei kuula, mida see olukord mulle öelda tahab,
mida võiksin sellest õppida.
Me ei saa mõjutada kultuuri,
kui me ei talu sotsiaalset isolatsiooni,
solvanguid, häbistamist, maine hävinemist jne.
Need kõik tekitavad psüühilisel tasandil ebamugavust.
Kui ma selles elada ei suuda, ei saa ma midagi tehtud.
Sel juhul ma üksnes kohanen ja lähen vooluga kaasa,
olen teistega sama meelt ja aktsepteerin üldist arvamust.
Kui tahan olla kristlane ja maa sool,
pean arvestama, et vastureaktsioon võib minugi haavu kõrvetada.
Muutume üsna õblukeseks, nagu tuules aetavad aganad,
kui me ei talu mingitki psüühilist survet.
See on meile kristlastena tõsine sõnum.
Kui sellele hetk mõelda, siis kohtab tihti sellist suhtumist,
et kristlaste arvates peaksime me kõigile meeldima.
Kui me võimalikult palju inimestele meeldime
ja meid armastatakse, suudame mõju avaldada.
Sel juhul püütakse sõnumist ja elustiilist elimineerida kõik,
mis solvab ümbritsevat, vastanduvat ühiskonda.
Nii lahjendame radikaalselt Jeesuse sõnumit ja õpetusi.
See on meile tõsine sõnum.
Peaksime olema valmis vastutuuleks ja seisma Kristuse sõnade taga.
Siin on sellinegi dimensioon,
et Uue Testamendi armastuse ideaal võib meis moonduda.
Siis peame tähtsaks, et meid peetakse armastavateks inimesteks.
Nii võib meile müüa mis tahes aadet
loosungiga, et armastus nõuab seda.
Keskendame tähelepanu sellele, mida meist arvatakse,
mitte sellele, mis inimesele tegelikult kasulik on
ja mida tõde nõuab. Hakkame kujutlema,
et kõik peavad meid armastavateks inimesteks,
kui mugandume valitseva moega, kuid tegelikult meid halvustatakse.
Nad ju tajuvad, et teeme seda vaid selleks,
et meid aktsepteeritaks.
Ja kujutleme, et suudame siis rohkem mõju avaldada, kui meeldime.
Tegelikult on meie võimalused midagi mõjutada siis minimaalsed.
Meid hakatakse halvustama, kui me kristluse tõdede juurde ei jää.
Sisimas nad teavad, et see on tõde.
Piibli sõnul tallatakse meid jalge alla, kui oleme läägeks muutunud sool.
Selline sool ei kõlba enam millekski.
Teine asi, mida raamatus mainid, kõlab üllatavalt.
Põgenemine tehnikasse on vale lähenemine.
Mida sa sellega mõtled?
Meie ühiskond otsib kannatustele tehnilisi lahendusi.
Selle taust on kristluses.
Kui Kristus tõi maailma kaastunde põhimõtte,
hakati keskaja Euroopas soosima
inimeste rügamist leevendava tehnoloogia arendamist.
Tehnoloogiline revolutsioon toimus kristlikus Euroopas
Kristuse eeskujul.
Sekulariseerunud kultuuri ajastul on loobutud Kristusest.
Alles on üksnes tehnika.
Kannatuse probleem jäetakse vaid ekspertide lahendada.
Kuid mida antakse neile, keda tehnika aidata ei suuda?
Lõpuks ammendub tehnika mingis etapis meie kõigi jaoks,
kuna me kõik sureme.
Probleemiks on peamiselt see,
kui mõtleme, et tehnika on terviklik lahendus.
Nautigem tehnika arengut, kuna see on kristluse tagajärg ja vili.
Teistes kultuurides tehnikaleiutisi samamoodi ära ei kasutatud.
Kuid meil kõigil on kannatusi, mis ületavad tehnika.
Räägid ka täiesti teistsugusest põgenemisteest -
pagemine ekstaatilisse meditatsiooni. Kas see tähendab hinduismi?
Kristluses tähendab mediteerimine
sõnade üle mõtisklemist
ja analüütilist järeldamist,
kuid hinduismis on mediteerimine mingi mantra kordamine.
Näiteks sõna 'aum' ei tähendavat midagi,
kuid selle resonantsi kaudu olevat võimalik jõuda
algse brahmani jagamatu ühtsuseni ja sellega sulanduda.
Kõiksuse ebaisikulisse ühtsusse sulandumisega
põgenen kannatusest.
Toon näite ühest hindu perest,
kus isa süvenes täielikult ekstaatilisse meditatsiooni.
Pärast poja sündi elas tema isa veel kaheksa aastat,
kuid ei rääkinud poisiga sõnagi, kuna oli 8 aastat ekstaasis.
Teda tuli toita, riietada ja pesta.
Poeg igatses, et isa ütleks korragi: Kallis poeg.
Kuid seda ei juhtunud, sest isa polnud ümbritsevast teadlik.
Ehk ta leidis mingi ekstaatilise nirvaanaõnne,
kuid see kaugendas ta armastusest.
Ta oleks võinud hoolitseda armastuses oma poja vajaduste eest.
Ekstaatiline meditatsioon irrutab mind reaalsusest.
See näide meenutab ka üht tänapäevast müüti,
kus mõeldakse, et sõnad on odavad.
Parem olevat kõigega sõnatult tegeleda.
Kuid kui tegelikult mõelda sõnatule lähenemisviisile,
on see pikas perspektiivis üsna ahistav.
Kui see alaliseks muutub, on lausa vapustavalt ahistav,
kui ei saa midagi väljendada.
See on vastuolus kogu meie loodud olemusega.
Nii oleme kristlastena tänulikud, et Jumal on rääkinud.
Kui Jumal midagi ei ütleks, peaksime oletustele toetuma.
See oleks äärmiselt ahistav olukord. - Eriti lapse seisukohast.
Laps ei õpi ära tundma tundeid,
mida vanemad sõnades ei väljenda,
kui nad ei aita lapsel neid näha ja nendega tegelema õppida.
Sõnade abil aitame lapsel maailma tajuda.
Ilma sõnadeta maailm kahaneb.
Hästi halb tee.
Järgmiseks mainid põgenemist isetusse,
mis tähendab 'mina' eitamist. Kas see pärineb budismist?
Budismis mõeldakse, et tahtmised seovad meid kannatusega.
Kui tahan midagi ja ei saa seda, tekitab see kannatust.
Aga kui ma midagi ei taha, ma ei kannata ega koge kaotusi.
Isetuse mõttega on seotud teatud enesesalgamine
ja see on omamoodi pühitsuse tee.
Kristluse ja Piibli maailma mõte on selles,
et tahame midagi tugevalt.
Ja väljendame jõuliselt kurbust, kui me seda ei saa.
Julgen väljendada oma tahet ja oma kurbust,
kuna mul on Trööstija, kuna eksisteerib üks armastav olend.
Kuna budism on olemuselt ateistlik, peab inimene endale lootma
ning kaitseb end kaotuste ja kannatuste eest.
Kui ma oma last enda omaks ei nimeta,
siis mis temaga ka ei juhtuks, mind see eriti ei puuduta.
Kui ma ei taha maist edu,
ei pea ma kannatama ebaõnne.
Seda tüüpi enesesalgamine on vastuolus looduse anniga
aktsepteerida ja jõuliselt kogeda elu pendli kombel kõikumist.
See on kristluse mõte.
Mulle meenub miski, mis neid valesid põgenemisteid ühendab -
need on ka laste vastu, kui vanemad ühe sellise põgenemistee valivad.
See on üsna julm.
Laps kannatab,
kui ta ei koge isikulist armastust,
mis ta on ära teeninud ja vajab.
See johtub inimese jõuetusest.
Elu kannatused võivad niivõrd üle jõu käia,
et kui puudub isikuline, armastav Jumal,
ei talu sa keset kannatuste maailma haavatav olemist.
Kui sa seda ei talu,
ei saa sa olla ka õrn oma laste vajaduste ja tunnete suhtes.
Haavatavuse jõud tuleb Kristuselt,
kes kandis kõik meie valu ja kannatuse.
Kui suudame langeda pidevalt nende armastavate käte vahele,
jaksame olla haavatavad ka keset ebaõnne.
Üks omapärasemaid põgenemisteid, mida mainid,
on põgenemine hullusse ja piiritusse.
Selgita seda veidi.
Toon näiteks 19. sajandi poeedi Arthur Rimbaud.
Pean möönma, et üks minu pahedest on see,
et mulle meeldivad Rimbaud' luuletused.
Ma ei tea, miks nad mulle meeldivad, isegi kui ma nendega nõus pole.
Kuidas lahendab Rimbaud kannatuse probleemi?
Võin kohata asju, mis viivad mult rõõmu ja lootuse,
võin tunda end rikutud või saastununa.
Tema lahendab selle nii, et otsustab seda tahta.
Ta tahab oma rõõmu kaotada. Ta kirjutab:
"Salakavalalt sööstsin metsloomana väikseimagi rõõmu peale,
et teda lämmatada."
Kaotasin rõõmu, kuid seepärast, et lämmatasin selle. Sain mida tahtsin.
"Õnnetus oligi mu Jumal." Ehk 'ma tahan õnnetust'.
"Viskusin porri." Mis siis, kui räpane olen.
"Sain kuivaks roimases õhus." Andusin roimadele.
"Mängisin vingerpussi hullumeelsusele.
Ja kevad tõigi mulle idioodi õudseima naerupahvatuse."
Põgenen sellesse, et miski ei oma tähtsust ega mõtet.
Maailm tundub absurdse, hulluna, kannatused meeletutena.
Võin aktsepteerida, et sellel pole mingit mõtet,
ja see mingil määral lohutab mind. Siin ei peagi mingit mõtet olema.
Kas on üldse alternatiivi, kui ei usuta maailma loonud Jumalat,
kes andis mõtte?
See ongi siis hullumeelne näidend.
Toimub kohutavaid asju, kuid neil puudub vähimgi mõte.
Need lihtsalt juhtuvad.
Mingit õiglust ei tulegi kunagi, kuna pole lõplikku kohtumõistmist.
Ma pole kunagi mõistnud, kuidas suudab inimene seedida
täiesti mõttetut algust ja täiesti mõttetut lõppu
ning kogu elu ilma mõtteta.
Kuidas saab siit midagi muud peale selle, mida äsja lugesid?
Siis viskungi hullusse, kuid seegi ei rahulda.
Rimbaud on selles mõttes eriline geenius.
Ta kirjutas selle umbes 16-aastaselt.
Tema geniaalsus kestis umbes 21. eluaastani.
Hiljem ei kirjutanud ta enam midagi.
See oli tema tähelend.
Ta mõistis, et ilma Jumalata on elu hullumeelsus.
Kannatuse kogemus tundubki hullumeelsena.
Siis aitab vaid Jumala armastusse viskumine.
Sa tead, et sind ootavad Jumala armastavad käed ja plaan,
ning oled Jumala armastavates kätes.
Siis õnnestub see meeletuse kogemus ületada.
Selle võib tekitada mingi kummaline juhus, õnnetus vms.
Rimbaud'gi möönab seda ja kirjutab,
ja tegelikult ta unistas sellest, et äärmuslikke kogemusi otsides
saaks temast nägija ja ta mõistaks lõplikku tõde teistest paremini,
tunneks nii head kui kurja ja sööks nii hea kui kurja tundmise puust.
Ta ütleb: "Mina, kes ma uskusin, et olen võlur või ingel".
Ta arvas, et temast saab suur nägija.
"Vaba igasugusest moraalist, olen taas pagendatud maa peale."
Saabub reaalsus.
"... et täita oma kohust ja emmata jälki reaalsust."
Võid minna hullusse. Võid lämmatada rõõmu,
otsida õnnetust ja viskuda porri, kuid sind tabab jälk reaalsus,
et oled loodud millegi muu jaoks ja kannatad just seepärast,
et andud pahele.
Jumala loomisreaalsus
annab kõrvakiilu kogu sellele nägemusele.
Rimbaud möönab, et teda tabas patutunnetus. Ta ütles:
"Tuleb endiselt tallata käidud radu, kanda oma pahede koormat,
... mis nii kaua, kui mäletan, on ajanud oma kannatuste juuri minusse."
Pahe ajab mu hinge kannatuse juuri.
Ta tundis väga jõuliselt,
et andub pahele, kuna elul pole mõtet,
lootes selle kaudu asju laiemalt mõistma õppida.
Kuid lõpuks ta mõistab, et kogeb süütunnet ja kannatab.
Ta ei vabane sellest, et on loodud.
Oleme rääkinud valedest lähenemistest.
Ütlesid kord, et kannatus kutsub meid Jumala juurde
ja Temale toetuma.
Ta ilmub meile Kristuses.
Konkreetsemalt Kristuse ristisurmas ja ülestõusmises.
Ülestõusmise teema suhtes - Rimbaud arvas,
et kui ta midagi kaotab, ta ei kannata, kui ta tahab seda kaotust.
Aga ta märkas, et see ei käi nii.
Kristlastena teame, et Nigeerias on usklikke,
näiteks 13-aastane poiss, kellel Boko Haram silma välja torkas.
Samuti lõiguti ka tema kätt ja jalga.
Temale on oluline Kristuse ülestõusmine.
Ta teab, et siis ta näeb jälle ja on taas terve.
Meilgi peaks olema see nägemus. Sealt tuleb lootus
ja võime elada armastuses. Sest kui sa ei nõustu sellega,
et sind võidakse sandistada Kristuse pärast,
ei julge sa midagi teha. Kui sa ei nõustu sellega,
et pead ehk kannatama, kui end Kristuse järgijaks nimetad,
satud isekasse, kitsasse, väikesesse maailma,
kus sa ei saa iial õnnelikuks,
vaid kardad pidevalt kõike, mis sul kaotada on.
Kas siin peitub üks saladus,
mille tänased Lääne kristlased kaotanud on?
Me ei mõtle sellele, et sureme ja satume viimsepäeva kohtusse,
kus meie ainus lootus on Kristus.
Kui Temale loodame, on meil igavene elu.
Me ei mõtle sellele tervikule,
vaid vaatame üksnes antud hetke ja elu nagu see jätkuks igavesti.
Kui vaatleme näiteks põgenikekriisi,
võime läheneda sellele hoiakuga: Mida mina sellest kaotan?
Võiksime selle asemel mõelda, mida need inimesed vajavad.
Nad kõik vajavad kindlasti evangeeliumi.
Usun, et kui minna liikvele südamega:
Mida võiksin teha, et neile lootust tuua?
Lootust, mis on Kristuse ristisurmas ja ülestõusmises.
Islam ei anna inimesele kindlust pattude andekssaamise kohta.
Nad on ebakindlad,
sest Allah pole pühendunud.
Ta andestab vaid neile, kes surevad pühas sõjas.
Neil on see igatsus.
Ma ei imestaks, kui Jumal tooks nad siia selleks,
et nad võiksid siin evangeeliumi kuulda.
Kui meie muretseme vaid selle pärast, mis meil siit aineliselt kaotada on,
elame vääras, kitsas maailmas.
Kas see on üks põhjus,
miks Piibel räägib alates Vanast Testamendist meenutamisest?
Meenuta, kust sa oled tulnud!
Tuleta meelde, mida Issand, sinu Jumal on tõotanud!
Meenuta, mis ees ootab!
Martyn Lloyd-Jones, kelle raamatuid on Soomeski liikunud, arvab,
et kui meeles peame, et kunagi ootab meid ihulik ülestõusmine
ja koht tulevases elus,
ei valmista meile nii palju muret töökoha kaotus seetõttu,
et seisame kristliku abielukäsitluse eest.
Või kui kaotame maine või midagi, mis meile niikuinii alles ei jää.
Keegi ütles kord,
et hakkas abielukampaaniale allkirja andma,
kuid märkas, et peab kirjutama ka sünniaja,
ja ütles siis, et ei saa selliseid detaile paljastada.
Mulle meenus, et varsti on meie kõigi sünniajad hauakivil,
kui hästi läheb, ja siis loevad seda kõik.
Me kaotame kõik.
Peaksime elama igaviku valguses.
Seda aitab teha sinu raamat "Kärsimyksen tarkoitus"
(Kannatuse eesmärk), kuna see seletab,
mida tasub kannatusi kohates mõelda ja meeles pidada.
Aitäh, Tapio Puolimatka, saates osalemast! Õnnistust sinu ellu!
Õnnistust teilegi, head vaatajad!
Soovitan soojalt Tapio raamatuga tutvust teha,
sest kui oled keset kannatust, võib see avada sulle uusi aknaid,
või ehk tead kedagi, kellele võiksid selle kinkida.
Peame levitama sõnumit, et elu on sügavam.
Peame meeles pidama, kes me oleme ja kuhu teel oleme.
Õnnistatud nädalat!
Kohtumiseni nädala pärast taas Piiblikohvikus!
Televisioonitöö on koostöö.
Kui minul on stuudios külaline,
on kaamerate taga ja mujal veel mitmeid teisi tegelasi.
Seda tööd ei saa teha ilma teisteta ega ka ka ilma sinu abita.
Võid toetada TV7 Eesti tööd
helistades annetustelefonil 900 1777.
Kõne hind on 7 euri.
Lisainfo: www.tv7.ee
Õnnistust sinu ellu!
Tõlge: Monika Jaaguri