PIIBLIKOHVIK
Tere tulemast taas Piiblikohvikusse!
Täna räägime teemal, mis mingis etapis puudutab kõiki.
Räägime kannatusest.
Kuid täna ei räägi me kannatuse probleemist,
vaid kannatuse eesmärgist.
Külas on saate vaatajaile tuttav prof Tapio Puolimatka.
Tere tulemast! - Aitäh.
Kirjutasid kannatamisest raamatu.
Kohtume selle teemaga pidevalt kas vähem või rohkem karmilt
ja näeme ka teiste kannatusi.
Keset seda kõike võib osutuda väljakutseks tuttav kirjakoht Piiblis:
"Neile, kes Jumalat armastavad, laseb Jumal kõik tulla heaks -
neile, kes on tema kavatsuse kohaselt kutsutud."
Võib olla raske uskuda,
et mingi kannatus, ebaõnn
või asi võib tulla heaks.
Kuidas sina selle kirjakoha alla neelad?
See kirjakoht on minu jaoks alati keskne olnud,
kui tabab mingi ebaõnn. Esmalt tekib šokk.
Kui juhtub midagi üllatavat, mida ma pole oodanud,
ja millel tunduvad hävitavad tagajärged olevat,
nagu maa kaoks jalge alt
või midagi sarnast,
siis olen märganud, et haaran selle kirjakoha järele.
Hakkan mõtlema, et kõik tuleb heaks neile, kes armastavad Jumalat.
Ja olen märganud, et see peab paika.
Mul pole ühtki vastuolu olnud, kus see kirjakoht poleks teostunud.
Kõigi puhul ei pruugi nii minna, et nad näevad seda oma eluajal.
Peame arvestama ka taevase reaalsusega.
Olen oma elus iga ebaõnne puhul aasta-paari pärast näinud,
et see tekitas midagi head, mida ma poleks muidu saanud.
Kannatus ei too alati üksnes halbu
ja negatiivseid tagajärgi.
See on üks mõtteid sinu uues raamatus
"Kannatuse eesmärk".
Tavaliselt sisaldavad vastaval teemal raamatute pealkirjad väljendit
'kannatuse probleem'.
Arutled muu hulgas sellelgi teemal.
Pean ütlema neile, kes pole eriti su raamatuid lugenud,
et see on neist ehk kõige praktilisem
ja vähem teoreetiline.
See kõnetab kogemuse tasandil.
Käsitled siin mõtet,
et kannatus võib sisaldada ka teatud eesmärki.
Räägime sellest kohe pikemalt.
Avad arutelu kummalise sõnapaariga:
subjektiivne ja objektiivne kannatus.
Räägi veidi, mida see tähendab.
Kui mõelda äsjamainitud kirjakohale,
mille järgi kõik tuleb kasuks neile, kes armastavad Jumalat,
siis tihti tähendab ebaõnn seda, et auto puruneb liiklusõnnetuses
võin jään ise seetõttu vigaseks, või puruneb hoopis abielu
või hävineb midagi muud, mille puhul ma subjektiivselt kannatan.
See võib toimuda erineval moel.
Võin kogeda füüsilist valu, võimalik, et tunnen mingit masendust,
see võib olla löök mu enesehinnangule,
kui abikaasa mind maha jätab või muud sellist.
See võib olla mingi kaotus või šokk.
Kuid objektiivne kannatus ...
Eelnev oli kõik subjektiivse kannatuse valdkond.
Ehk see on minu isiklik kogemus ja tunded, kui mind tabab kannatus?
Jah.
Kui lähedane mind solvab, on mu kannatus subjektiivne.
Objektiivne kannatus ja objektiivne õnn on seotud sellega,
mil määral minus realiseerub sarnasus Jumalaga.
Kui Jumal on mind loonud armastuses,
et minust saaks armastav olend, siis objektiivne kannatus on selles,
et kannatan sel määral, mil määral ma ei käi armastuses.
Mul puudub see õnnelikkuse tase, mille saavutan siis, kui armastan
ja olen valmis end teise eest ohverdama.
Subjektiivne kannatus tähendab kaotusi, mis mind tabavad,
elulöögid, saatus jms.
Objektiivselt kannatan ma siis, kui mu elu tiirleb minu enda ümber,
selle asemel, et olla armastav olend, kes vabatahtlikult ohvreid toob.
Armastus tähendab vabatahtlikke ohvreid,
et võtan heal põhjusel vabatahtlikult vastu subjektiivseid kannatusi.
Teeme seda loomupäraselt näiteks laste pärast.
Oma last armastav ema või isa toob end lapse pärast ohvriks
ja kogeb kõrgema taseme õnne.
Objektiivne kannatus on see, kui minust saab isekas inimene,
kes läheb üha kaugemale Jumala eesmärgist oma elu jaoks,
kus sarnasus Jumalaga rikneb üha rohkem
ning lähen üha sügavamale pattu ja ülekohtusse,
tõrjun süütunnet ja kaotan ehtsuse. See on kõik objektiivne kannatus.
Kas võiks öelda,
et subjektiivne kannatus tähendab subjektiivseid kaotusi,
aga objektiivne kannatus
sisaldab objektiivseid, sügavamaid kaotusi.
Kui kannatan subjektiivselt, kaotan ma midagi.
Kuid sügavam on see,
kui kaotan oma pühaduse
ja Jumala kuju minus ei teostu nii nagu peaks.
See peaks rohkem muret valmistama.
Kirjakohta "kõik tuleb heaks ..."
võib mõista nii, et kui Jumal annab mulle subjektiivseid kannatusi
ja ma kaotan midagi, võib see olla ka midagi head.
Kuid see võib olla ka selline hea,
millest Jumal peab mind lahti kangutama,
kuna see on mulle liiga tähtsaks muutunud
või ma ei näe enam midagi veelgi tähtsamat.
Oleme pimedad oma halvimate loomuvigade suhtes,
me ei näe oma halbu külgi, mida abikaasa hästi tunneb
ja millega igapäevaselt elama peab. Ma olen ise nende suhtes pime.
Subjektiivne kannatus raputab mind
ja püüab mind oma isekast maailmast välja tuua,
et seda eemalt näeksin.
See kasvatab empaatiavõimet, et mõistaksin teisi kannatajaid.
See kõlab nagu rahvatarkus, mis ütleb,
et inimene, kes pole kunagi kohanud ebaõnne ja kannatusi,
muutub teiste suhtes väga kalgiks, uhkeks ja ehk külmakski.
Tal puudub empaatiavõime, kuna ta ei tea, mida tähendab kaotus.
Kui aga inimene on läbinud kannatuste kooli
ja temas teostub Jumala eesmärk,
võib ta muutuda õrnemaks, empaatilisemaks ja mõistvamaks.
Kindlasti on üks mõte selleski, et me ei tee seda vabatahtlikult.
Me ei oota Jumalalt ebaõnne,
vaid otsime võimalusi teenida.
Kui otsin võimalusi teenida, nagu Jeesus ütles,
et see kes teisi teenib, on suur,
siis teenija peab end alandama, vaeva nägema
ja teenistustöö sisaldab subjektiivseid kannatusi.
See kasvatab mind.
Loomu poolest me, Lääne inimesed, seda kalduvust eriti ei oma.
Otsime kerget, mugavat elu.
Väldime kannatusi.
Kui mingi inimsuhe tekitab meile kannatusi ja vaeva,
põgeneme selle eest väga kergesti,
kuigi selle protsessiga nõustumine kasvataks meid sügavamal tasandil.
Toon raamatus näiteks Mary Craigi, kellel sündis sügava puudega laps.
Esimesed viis aastat tegeles ta üksnes lapse eest hoolitsemisega.
Puue oli nii sügav, et laps ei õppinud kunagi isegi ema tundma.
Pärast viit aastat pakkus keegi, et hoiab last kaks nädalat,
kui ta peaks tahtma puhkusele minna.
Ta mõtles, et võiks ju minna kuskile rannale peesitama,
aga ta arvas, et ei suudaks enam naasta lapse eest hoolitsema.
Ta otsustas minna vabatahtlikuks hooldekodusse,
kus elasid natside ohvrid. Ta läks kohta,
kus mõni olid kaotanud käe,
kui natsid olid ta näiteks liikuvast rongist välja visanud,
või kellelgi oli epilepsia, kuna teda oli pidevalt pekstud
ja koljuluu oli murdunud.
Teda hämmastas, et seal oli neidki, kes olid õnnelikud.
Oli muidugi ka kibestunuid.
Mõned olid leidnud keset kannatust, et õnne saladus on otsida head.
Ta märkas, et neil inimestel oli tohutu osadus.
Ta hakkas kadestama armastust ja õnne, mis oli neil,
kes olid meditsiiniliste katsete ohvrid ja kes elasid ehk pidevas valus.
Keset seda olid nad leidnud moraalse jõu,
mis on meis olemas, kuna meid loodi Jumala sarnaseks.
Nii jõuame sinu radikaalse väiteni,
et kannatustevaba elu pole kõige õnnelikum.
Kannatustevaba elu viib enesekesksusse.
Kui olen enesekeskne, siis olen õnnetu.
Mul võib olla naudinguid ja võin kogeda heameelt,
kuid õnnelikkus tuleb sellest, kui teen midagi head ja armastan,
kui kellegi teise heaks vaeva näen.
Hooldekodus vabatahtlikks olemine aitas Mary Craigi.
Kuid ta varises täiesti kokku, kui tal sündis teine puudega laps.
Ta tundis, et kaotab usu Jumalasse.
Ta läks kirikusse ja karjus Jumalale:
"Mida ma pean tegema? Mida see tähendab?"
Seal kohtas ta ristilöödud Kristust ja talle hakkas avanema
keset seda tohutut hävingut ehk kahe puudega lapsega,
kellest üks suri 10-aastasena tundmata kunagi päriselt oma ema
ja teise puue oli kergem,
uus eluhoiak,
kus ta jõudis õnnelikkuseni, mis tuleb armastusest ja andmisest,
mitte saamisest ja nautimisest.
Eksisteerib sügavam õnnelikkus,
mis kannatustes tingimata ei hävine,
vaid võib isegi süveneda.
Võimalik, et me ei tea sellest suurt midagi.
Elame väga pinnapealsel ajal,
kus otsitakse vabanemist enesesalgamisest
ja enda ohvriks toomiseks.
Kuuleme pidevalt, et ei tohi end vääralt ohvriks tuua jne.
Räägitakse õigusest õnnele jms.
Seepärast ohverdame palju inimsuhteid
ja laste õnne,
et ise seda õnne saada.
Väljakutseid tekitab siin minu meelest sinu väide,
et eksisteerib sügavam õnn, mis nõustub teenima,
nagu näiteks selle lapse eest hoolitsemine.
Teil on naisega samuti arengupuudega laps.
Olete tihti rääkinud, et see on teile õnnistuseks tulnud.
Meie laps on ise väga õnnelik
ja särab meile hommikust õhtuni oma õnne.
Karmim saatus on sellel, kes ei saa lapsega ühendust.
Downi sündroomiga laps on sinuga pidevas emotsionaalses vastasmõjus
ja saad temalt palju rohkem, kui annad.
Selles mõttes on meie kultuuril ekslikud arusaamad.
Meil on loote sõeluuringud,
kus püütakse leida ja elimineerida Downi lapsi,
isegi kui neil on meile palju anda.
See on sügav näide sellest,
mida meie kõigi elu madalamal tasemel tulvil on.
Tahame elimineerida seda,
mida peame endale negatiivseks
ja kannatusi tekitavaks.
Kui ma selle elimineerin, näiteks kui on raskusi abielus
või teistes inimsuhetes, on mul kergem suhte eest põgeneda,
see katkestada ja see inimene hüljata,
selle asemel, et sellele protsessile alistuda.
See tähendab tihti raskusi ja nõuab enesesalgamist,
kui püüaksin seda suhet teenida ja parandada.
Abieluraskused ei johtu kunagi
üksnes teisest inimesest,
vaid rohkem minust. Ma lihtsalt ei näe, kuidas mina seda suhet hävitan.
Downi laste puhul mõeldakse ...
Eristatakse nelja õnnelikkuse tasandit.
Pühadusest lähtuv õnn tähendab Jumala kuju paranemist meis.
Õnn võib lähtuda moraalsest käitumisest
või esteetilisusest või teadmiste arengust
või kasusaamisest.
Ja on ka aistingutest lähtuv õnn.
Downi laste elimineerimist põhjendatakse sellega,
et nad tekitavad ihulikku vaeva.
Inimesed küsivad, mis juhtub minu kui moraalse olendiga,
kui võtan endale selle süütundekoorma.
Moraalne kannatus, mida see mulle tekitab,
kuna ma ei saa põgeneda selle teadmise eest,
on erineval tasandil kui füüsiline vaev.
Füüsiline vaev on kasulik, kuna tirib mu välja isekast eluviisist.
Püüdes vältida teatud kannatust,
tekitan endale veel suuremat kannatust.
See on meie materiaalse kultuuri tõttu.
Meie kultuuris seostub kannatus
peamiselt ainelise puudusega vms.
Me pole niivõrd teadlikud moraalsest kannatusest,
mis järgneb valedele sammudele.
Kui keegi mind solvab, puudutab see mind tunnete tasandil.
Kuid tundetasandi kannatus on mööduv probleem.
Kui mina teist solvan,
siis sellest lähtuv moraalne kannatus on hoopis teisel tasandil.
See võib vaevata mind veel aastakümneid.
Kas see moraalne kannatus
tähendab keeldumist võtta Jumala kuju,
milleks meid loodud on?
Piibel ütleb, et kasvame Jumala sarnaseks ja see on pühitsus,
kuna oleme pattulangemise tõttu sarnasuse Jumalaga kaotanud.
Kui Kristusesse usun, hakkab Ta seda minus uuesti üles ehitama.
Ja kui keeldun sellest ja õigest käitumisest
ja Tema järgimisest, jääb see ehitus pooleli.
Kas mõtled moraalse kannatuse all
selle kaotamist, milleks mind on sisimas loodud?
Kindlasti.
Kui teisele haiget teen,
tegutsen ma oma loomiseesmärgi vastu,
sest mind on loodud armastama,
ja muudan end vähem armastusväärseks inimeseks.
Lisaks sellele saan süükoorma, sest põhjustan seda ise.
Kui varastan, muudan end vargaks, kui valetan, saab minust valetaja.
Kui meelega haiget teen ja sellest naudingu saan,
muutun peagi sadistiks.
Ma kaugenen sellest, milleks mind loodud on.
Lisaks on mul ka süütunne.
Noor ehk ei tunne seda nii palju,
kuid vananedes meenuvad mälestused valesti tehtud asjadest.
See hakkab vaevama. See on moraalse rikkumise loomus.
Kas seda on üldse võimalik kohe näha?
Kui olen elus teelahkmel,
kus nõustun millegagi, mis teeb haiget, kuid on õige,
või valin teise tee, mis on hetkel kergem,
kuid ma ei näe, mida see minus 10-20 aasta pärast tekitab.
Valin pidevalt kergema, vale tee.
See ehitab minus midagi negatiivset, mida ma lõppkokkuvõttes ei tahaks.
Me ei näe seda tõepoolest.
Meie kultuur ei anna meile vastavaid mõisteid, kuid Piiblist on see näha.
Jeesus toob pidevalt esile just neid dimensioone.
Ma ei pea muretsema,
kas mu igapäevased vajadused on rahuldatud.
Isegi kui oleksin materiaalses puuduses ...
Ja vaestes oludes kasvanud lapsedki ei saa niivõrd traumat sellest,
kuivõrd elust kodus, kus pole armastust.
Kui juhin end suunas, mis viib eemale armastusest,
muutub mu elu üsna tühjaks.
Toon näiteks naise,
kes jättis oma 4-aastase lapse sugulaste juurde,
ja läks valvuriks kontsentratsioonilaagrisse,
kuna see oli tollal võimalus karjääriredelil edeneda.
Kuid ülejäänud elu vältel kogetud süütunne
ei lasknud tema tütrel emaga enam lähedast suhet leida.
Ta jäi sellesse otsekui kinni, kuid oli ka külm ja kauge.
Ema oleks pidanud tegelema oma valiku tekitatud süüga.
Sellele on väga raske silma vaadata, kui sul pole Kristuse andestust.
Kui kristlasena Kristusele mõtleme,
siis Ta on täiuslik eeskuju kellestki,
kes annab kõik - Ta suri.
Ta tuli siia alla ja andis oma elu. Ta suri ristil meie eest,
kes Teda vihkame ja Ta risti lööme.
Ta armastab lõpuni.
See on täiesti vastupidine.
Ta nõustub kannatama vabatahtlikult, meie pärast.
Siin on kristlase jaoks tugev kutse Teda järgida.
Tähtis on siin seegi, et elu ebaõnnestumistes,
ja märgates oma valede valikutega tehtud suurt hävitustööd,
on see suurim kannatus.
Näiteks see, kuidas olen lastele oma pattudega kahju teinud.
Antud olukorras on inimesel kiusatus masenduda.
Kuid siis on võtmeks tegeleda sellega Kristuse ohvri abil, Kristuse vere all.
Võtad vastu täieliku andestuse. Isegi kui olen lurjus, saan kõik andeks.
Vastuoludes ja ebaõnnes peaks see alati meie suunaks olema.
Kannatan oma pattude pärast.
Võin sellepärast leinata, kuid võin ka Kristuse vere alla minna
ja andeksandmise vastu võtta.
Lõppkokkuvõttes pead sa oma uues raamatus
kannatuse eesmärgi all silmas, et see on seotud Kristusega
ning seisneb kristlase samastumises Tema surma ja ülestõusmise
ja Tema isikuga.
Ja paljud kaotavad oma pattude pärast lootuse.
Ta on need lepitanud, võin need Tema peale heita.
Tema on need ära kandnud. Ma ei pea neid ise enam kandma.
Teatud mõttes see koorem mingit mõju siiski avaldab,
kuid ma ei pea Temaga sama suurt koormat kandma.
Võin toetuda Temale.
Ja see vabastab mind teiste jaoks elama.
See vabastab mind rõõmustama keset kogu seda hävingut,
mida oma pattudega korda saatnud olen.
Aitäh, Tapio Puolimatka!
Õnnistust uute raamatute kirjutamiseks.
See on üks sinu praktilisemaid ja kõnekamaid raamatuid
"Kärsimyksen tarkoitus" (Kannatuse eesmärk). Soovitan väga.
Teame kõik inimesi enda ümber ja kohtume ka ise kannatustega,
mõni rohkem, mõni vähem.
Sellest raamatust võid leida abi
ja näha, mis on Jumala eesmärk.
Leiad abi ja jõudu uskuda sõna, millest Tapioga alustasime: Teame,
et neile, kes Jumalat armastavad, laseb Jumal kõik tulla heaks -
neile, kes on tema kavatsuse kohaselt kutsutud.
Õnnistust ja jõudu sinu ellu
ja jõudu isiklike kannatustega tegelemiseks.
Kohtume nädala pärast Piiblikohvikus!
Televisioonitöö on koostöö.
Kui minul on stuudios külaline,
on kaamerate taga ja mujal veel mitmeid teisi tegelasi.
Seda tööd ei saa teha ilma teisteta.
Seda tööd ei saa teha ka ilma sinu abita.
Võid toetada TV7 Eesti tööd
helistades annetustelefonil 900 1777.
Kõne hind on 7 euri.
Lisainfo: www.tv7.ee
Õnnistust sinu ellu!
Tõlge: Monika Jaaguri