PIIBLIKOHVIK
Tere tulemast taas Piiblikohvikusse!
Täna sukeldume teemasse, mis on väga valus ja raske,
kui see jääb ilma abita. Kuid abi on olemas.
Räägime kibestumisest, kuidas võib selle vangiks jääda
ja kuidas sellest vabaneda võiks.
Mul on külas Salme Blomster. Tere tulemast! - Aitäh.
Oled terapeut ja ka kirjanik. Üks sinu uusimaid raamatuid on
"Luota, luovu ja lennä!" (Usalda, loobu ja lenda).
Juba see nimi räägib vabadusse, lendama pääsemisest.
Käsitled siin mitmeid teemasid, mille vangiks võime sattuda
või mille ahelaisse jääda.
Üks neist on kibestumine.
Kibestumus võib tekkida mitmel põhjusel.
Keegi on võinud sind solvata, nii et see tekitab kibedustunnet
ja jääb meelt painama.
Tihti on sellest vabanemisega raskusi, kuna andestamist mõistetakse valesti.
Kuidas sa andestamist seletaksid?
Tihti arvatakse, et kui teisele andestada,
tähendab see nende teo aktsepteerimist.
Lisaks mõeldakse, et seni, kui ma teisele ei andesta,
ma justkui kontrolliks teda: Piinelgu nüüd oma süütundes!
Sellega on seotud valearusaamu,
kui pole tajutud, et andestamine vabastab andeksandja,
mitte süüdlase.
See ei vabasta süüdlast ka Jumala ees,
sest igaüks on Jumala ees süüdlane,
kuni ta oma tegu trooni ees kahetseb.
Andestamine ei tähenda, et pole midagi, kõik on unustatud
ja oleme sõbrad. Midagi võib nii katki olla,
et ei saa enam kunagi sõber olla, isegi kui on andestatud.
See ei tähenda asja aktsepteerimist.
Kui mina tahan teist grillida ja süütundes kõrvetada,
siis ainus, kes kõrvetatud saab, olen mina. - Täpselt.
Kui ma andeks ei anna, pöörlen ma ise neis tunnetes
ega vabane neist mõtetest ja seetõttu need ka süvenevad,
kuna nendega ei tegeleta. Lõpuks viib see nii kaugele,
nagu üks Psalmgi räägib, et inimene vähkreb voodis
ja luudki valutavad, kui patt vaevab.
Tekib iseennast toitev, negatiivne kibeduse nõiaring,
mis võib lõpuks haigeks teha.
Kui teine on solvanud,
siis rääkisime eelmises saates, kuidas andeks anda.
Vahel aga polegi asjaga seotud ükski inimene,
vaid elus on midagi juhtunud
või mõtlen, et elu pole mind õiglaselt kohelnud.
Kuidas siis alustada?
Mäletan oma nooruses omamoodi ärkamist,
kui mõtlesin oma minevikule ja raskustele,
ning miks kõik ei läinud nagu vaja. Sain Piiblist kirjakoha:
Kas naine unustab oma lapsukese ega halasta oma ihuvilja peale?
Ja kui nad ka unustaksid, ei unusta mina sind mitte. (Js 49:15)
Hakkasin mõtlema: Kui see on nii, tähendab see,
et Jumal on kutsunud mind elama, kui keegi poleks minda ka tahtnud,
ning on andnud mulle teatud ülesanded ja omadused.
Kui olen nende pärast kibestunud või ei aktsepteeri neid,
ei aktsepteeri ma Jumala tööd.
Selle asemel, et keskenduda sellele, mida mul pole,
hakkasin otsima, kas Jumalal on mu elu jaoks mõte.
Kas on midagi, mida ma pole veel mõistnud või leidnud?
Hakkasin keskenduma Temale, mitte oma olukordadele.
Mis see võiks olla? See hakkas kõike muutma.
See ei muutnud tingimata olukordi,
kuid see muutis seda, kuidas ma neist mõtlesin.
Kas kibestumise ja selle vastandi, rahulolemise juures
ja ehk isegi teatud õnnelikkuse juures
pole üheks oluliseks asjaks aktsepteerida seda,
mida ma muuta ei saa?
Kui näiteks on mingi lähteasend, mis on antud ja mida ei saa muuta?
Samas on asju, mida on võimalik muuta.
Nagu ema Teresa palve:
Teeme, mis suudame, ja mõistame asju, mida muuta ei saa.
Näiteks rasked haigused või pered, kuhu sündinud oleme,
töökoha kaotus, lapse kaotus, intsest või muud rasked olukorrad,
milles me ise süüdi pole olnud ja mida see siis tähendab.
Esimesena jätaksin kõrvale järelduse, et oled mingit pattu teinud.
Kui haigestusin vähki, küsiti minultki, mis pattu ma teinud olen
ja kas olen kõigist meelt parandanud.
Võib kindlasti küsida, kas tegu on patu tagajärjega.
Kui ma pidevalt joon ja maksas tekib probleem,
on see tõepoolest põhjus ja tagajärg, aga see pole alati nii.
Teiseks on mind palju aidanud piiblisalm, mida olen palves saanud,
et midagi võib toimuda ka Jumala nime austamiseks.
Lisaks on asju, mis on mõeldud meie kasvatamiseks.
Paulus ütleb, et väline inimene võib kannatada,
kuid sisemine inimene peaks tugevnema ja mõistma hakkama,
et mu elu ei sõltu sellest, mis mu ümber toimub.
Mu elu sõltub sellest, kuidas ma Kristusele toetun
ja kuidas ma läbin pimeduse Temas, kelles on kõik usk ja lootus.
Sel juhul koged tõeliselt seda, mida algul arglikult otsid,
nagu Iiob ütleb: Olen kuulnud kuuldusi,
kuid nüüd olen Sind näinud.
Ja nüüd usaldan ja tean, et millises sügavikus ma ka poleks,
Sa tõstad mu sealt kunagi välja. Ma ei tea seda aega ega muud,
kuid ei jää kibestunult istuma ja ütlema: Tee kohe midagi!
Küsin pigem, mida siit õppida on, või on siin midagi muud?
Mina kogen vahel, et kui on eriti raske,
toob see mind alati Kristusele lähemale.
Nii võib ju öelda, et lõpptulemus on hea.
Peaksime alati Kristusesse juurduma.
Keegi selgitas seda ükskord nii:
Jeesus on mu sõber.
See jõudis mulle kohale järgmiselt.
Kui mõelda, et lähed kuskile peole või uude töökohta ja oled üksi,
või oled võõral maal üksi eksinud,
siis kui su kõrvale ilmuks keegi, kes on su tuttav ja sõber,
kes seda kohta juba tunneb, oleks see tohutu kergendus.
Jagatud mure pole pool muret, vaid mure kaob peaaegu täiesti.
Kui aga kedagi pole, tunned end väga üksildaselt.
See ehk kirjeldab olukorda,
mis on tõepoolest piirav ja raske,
ja lõikab valusalt ära mingeid võimalusi,
aga seda on palju kergem taluda, kui mõistad, et Jumal armastab
ja Tema pole see, kes mind nende asjadega piinab.
Kui hakkad mõistma, et Jumal on tõepoolest armastus,
ning sellega on seotud ka pühadus ja kohtuvõim,
aitab meil kibestumist vältida, kui mõtleme,
et kui me mõnest raskusest või solvamisest aru ei saa
või sellega üksi hakkama ei saa, võime muuta Jumala advokaadiks
ja loota sellele, et Tema võib kohut mõista
ja Tema tegeleb selle asjaga.
Mina ei pea selle pärast muretsema.
Kui tunnen end täiesti üksinda, nagu ütlesid, et vahel pole kedagi,
kellega seda jagada või kes sellega tegeleda aitaks,
siis Jeesus on ikka olemas.
Isegi kui öeldakse: Tahan Jeesust, kellel nahk seljas oleks;
tahan kedagi, kellega rääkida, siis Jeesusegagi võib rääkida.
Mul oli hiljuti üks armas kogemus,
kuigi see oli üksnes unes.
Olin palvetanud raskes olukorras:
Oleks imeline Sind näha, Jeesus,
kasvõi sisemiste silmadega, et võiksin mõista ja südames tajuda,
milline Sa tegelikult oled.
Nägin siis Jeesust unes. Ja kuigi see oli uni
ning Ta vaid seisis mu ees,
ka vaatas mind naeratades nii suure armastusega,
et maa peal sellist polegi, siis see nagu sulatas kõik mure.
Olin paar päeva peaaegu eufoorias, sel oli nii tugev mõju.
Meenusid piiblisõnad, et meil pole enam muret,
kaovad kurbus ja pisarad.
Kõige raskematel hetkedel võib teha nii nagu vanarahvas
ja panna oma lootus tulevikule,
ja mõista, et meie kibedus ja raskused
on vaid igaviku perspektiivist ajutised.
Kui nüüd veel paar meetrit finišijooneni pingutada!
Kui vahel võib teise inimese ligiolu nii suurt tähtsust omada,
siis tahaks kõigile kogemust,
et Jumala ligiolu on mõõtmatult suurem.
See võib olla kogemus, mis võib olla igal kristlasel.
Minulgi on kogemus Jumala ligiolust, mis muutis kõik -
kogu vaatenurga elule.
See on uskumatu kingitus, kui sellise kogemuse saab.
Ütleksin siiski, et me ei pea kogemusi otsima.
Elame maailmas, kus aetakse kogemusi taga
ja otsitakse häid tundeid, kuid eksitakse sensuaalsusse,
mis on sugereeriv heaolutunde tootmine.
See ei vii aga muutuseni.
Mul võib kuskil ülistusüritusel hetkeks hea tunne olla
või kui keegi räägib hästi,
aga koju minnes olen taas üksi ja õnnetu.
Sügav muutus tuleb vaid Jumala ligiolus.
Meie suhe Jumalaga on sügav, kui Temaga kahekesi kambris oleme.
Mitte siis, kui see on kuidagi väliselt, kunstlikult agiteeritud,
vaid siis, kui süda vaikib ja kuulab.
Olen rasketes olukordades tunnete puhul märganud,
et mida kauem jaksan palvetada ja Jumala ligiolus olla,
ilma et see mingi sooritus oleks, vaid seal lihtsalt olla,
hakkan tasapisi üha suuremat rahu kogema.
See saab osaks meist.
Kui seda rahu pole, märkame, et pole piisavalt Jumala seltsis olnud.
Siis vajan taas väheke vaikust.
Siin võib tegemist olla ka võltsvaimulikkusega,
mis ei aita, vaid teeb asja hullemaks. Näiteks, kui mõelda,
et Jumal on kohustatud mu elu nii korraldama,
et seal pole mingeid piiranguid ega raskusi, mida ma muuta ei saa.
Näiteks, et Jumal peaks mind alati tervendama
või alati muutma raskeid olukordi
või kaotama kuidagi mu elust inimese,
kes elu raskeks muudab.
Jumal on pigem huvitatud meie kui meie olukordade muutmisest.
Et Jumal alati tervendama peaks
või kui Jumalat või Püha Vaimu käsutatakse,
kui nad on minust nii palju suuremad ja pühamad,
või tõotused või mõtted, mida eduteoloogias välja ei öelda,
näiteks, et kui sa terveks ei saa või sul halvasti läheb,
on see sinu usu vähesuse ja piiratuse pärast,
siis pole sel mingit pistmist reaalsusega.
See on igal juhul vale.
Kui tuleb mingi olukord või raske haigus ja kõik variseb kokku,
ja õue ei ilmunudki Mercedest ja panka raha,
hakkab inimene mõtlema, kas ta on midagi valesti teinud
või liiga vähe palvetanud või on tal liiga vähe usku.
Tegelikult pole asi selles.
Piibel ütleb, et juudid otsivad imesid ja kreeklased tarkust,
kuid meie kuulutame ristilöödud Kristust.
Alles siis, kui asja tuumani jõuame, ja see saab meie identiteedi osaks,
peab usk olukordades vastu,
mitte et olukorrad peaksid minu järgi muganduma.
See piibliõpetus sobib meie aega ehk kõige halvemini,
et nii Jeesus kui jüngrid
õpetasid Uues Testamendis armastuses, kuid täiesti selgelt,
et kõiki kristlasi on kutsutud mingil viisil kannatama.
Me ei tahaks seda, see pole masohhism,
kuid on fakt, et kannatame oma puudulikkuse, patususe
või teiste patususe pärast.
Ja langenud elu pole mingi paradiis ega saagi olema,
enne kui Jeesus tagasi tuleb.
Täpselt. Üks kannatuse liik on see,
kui soovid piiblisõnale truuks jääda.
Hakkame juba nägema, kuidas see kannatusi põhjustab.
Töökohal võidakse mõni kristlane isoleerida.
Olen teraapiamaailmas seda näinud,
kui mõni medõde on avalikult usklik olnud, ning mujalgi.
Päris tagakiusu ehk pole veel,
kuid sind tembeldatakse kitsarinnaliseks vms,
nagu oleksime kuidagi vigased.
Neid raporteid tuleb väga arvukalt.
Minagi näen meediatööd tehes,
et kogu Euroopast tuleb rohkesti konkreetseid juhtumeid,
kus diskrimineeritakse, kiusatakse taga ja väärkoheldakse
üksnes seetõttu, et keegi on kristlane või tal on kristlikud väärtused.
Siin valitseb suur kiusatus.
Näeme, et üsna paljud hakkavad muutuma
ning müüvad oma usu ja väärtused.
Nad nõustuvad kompromissidega, et ei peaks kannatama.
Kui elust on arusaamine, et alati peab hea olema,
alati peab edukas olema, tekib tõsine kiusatus,
kui Jeesuse, evangeeliumi ja Piibli pärast peab hinda maksma.
Seda ei osata ega taheta teha.
See on väga kurb.
Kergemas vormis näeb seda nii,
et kui sellest mingis seltskonnas räägitakse,
ei julgeta näidata oma tõelisi värve ja vaikitakse.
Vaikiminegi on teatud juhtudel seisukohavõtt.
Just nüüd vajame kristlasi,
kes julgevad eri olukordades Jumala lippu lehvitada.
Vastupanu tuleb just rünnakutega, agressiivselt.
Sellest võiks ka ilusti rääkida.
Sallivus on sallivus, välja arvatud usklike puhul.
Siis sallivus lõpeb.
Kogu see olukord on veidi paradoksaalne.
Võiksime asjadest ilusti, kuid tõepäraselt rääkida.
Ühel terapeutide vestluspaneelil ütles keegi,
et tänapäeval on nii palju igasugu uskumusteadusi
ja viitas seejärel otse kristlusele.
Ta jätkas niivõrd inetult, et pidin püsti tõusma ja ütlema:
Vabandust, aga mina olen üks neist, keda te siin trambite.
Saalis jäi väga vaikseks.
Seda ei peagi ehk nii selgelt tegema, kuid eri olukordades võiks suu avada
ja öelda, et kuulume Kristuse järgijate hulka.
Nii jõuame huvitava teema juurde - kibestumine kristlaste seas.
Kui keegi õigesti talitab, järgib oma südametunnistust ja Piiblit,
satub ta huvitavasse olukorda -
teda ei hülga üksnes mittekristlased,
vaid ka kristlased peavad teda kitsarinnaliseks ja närvitsejaks
ning ta jääb üksi.
Me ei räägi raskest isiksusest,
mis oleks hoopis teine asi, või uhke või kalk olemisest.
Kui keegi väljendab oma veendumust, mis põhineb Piiblil, mida ta järgib,
ei leia ta toetust teiste kristlaste seas.
Kuulen seda üha rohkem isegi kogudusejuhtide suust.
Tänapäeval lagunevad kogudusedki.
Sealt kuuleb palju sõnumeid ja abihüüdeid, et on üksi jäädud.
Imestatakse, kuidas jaksata edasi minna.
Olen isegi kogenud, et kuna olen otsekohene ja toimetaja,
ning pean vahel midagi ütlema,
või kogen Jumala õhutust millestki kirjutada,
kohtan netis ja ajalehtedes meeletuid, anonüümseid rünnakuid.
isegi ähvardusi.
Ja minu vaimne kodugi heitis mind igaveseks välja,
kui olin julgenud kritiseerida üht nende esoteerilist õpetust.
Võib esineda selliseid tagajärgi.
Sel juhul võib palvetada,
kui tuntakse, et peab teatud asjus sõna võtma,
nagu mina seda oma kutsumuseks pean,
et meil oleks tõesti õigus ja me kedagi eksitusse ei viiks.
Olen öelnud, et kui kuulete mind kusagil valesti õpetamas,
siis öelge, et võiksin andeks paluda, meelt parandada ja asja uurida.
Minagi võin eksida.
Peame asjad selgeks tegema,
enne kui väidame, et miski pole piibellik.
Et me ei hakkaks end teistest paremaks pidama.
Sind süüdistatakse kohe, et pead end teistest kõrgemal olevaks.
Siin on väga peen tasakaal.
Ühelt poolt peaksime julgelt Jumala Sõnasse jääma,
isegi kui üksi jääme. Ja see võib raske olla.
Samas peaksime olema kui Paulus,
kes esitles kohe oma evangeeliumi teistele apostlitele.
Ta küsis nende arvamust.
Võime alandlikult oma väited teistele kristlastele läbi katsuda anda
ning paluda neil see asi ühiselt läbi vaadata
ja Piiblit ühiselt tõlgendada. Aga tekib ka olukordi,
kus lihtsalt peab Jumala Sõnaga seisma,
isegi kui kogu maailm vastu on.
Kindlasti. Teen seda ka ise.
Kui käin kõnelemas või koolitamas, palun oma kõne läbi katsuda,
võimaldan küsimusi esitada ja palun, et need esile toodaks.
Oleks tore, isegi kui see utoopiline mõte on,
et suudaksime vestelda rasketestki asjadest,
ilma teist löömata või hülgamata.
Me ei pea üksteist maatasa tegema, kui millegi suhtes eriarvamusel oleme.
Miks me ei oska seda?
Kultuur on ses osas veel liiga abitu.
Meil minnakse kohe isiklikuks.
Võiksime näha asju nagu nad on ja lasta neil rääkida.
Meie saateaeg on taas otsakorral.
Andsid eelmises saates ühe hea mõtte,
mille juurde tasub tihti naasta.
Ükskõik, kuidas elu mind ka kohelnud poleks,
sest elu on Jumal, kes on selle loonud ja andnud,
ja kes on juhtinud neid olukordi, milles end leian,
või mida tahes teised ka mulle teinud oleksid,
siis Jumal isiklikult ikkagi armastab mind Kristuse pärast.
See on midagi nii mõistetamatut,
et kui suudaksime seda veidigi omaks võtta,
annaks see turvatunde, sisemise rahu.
Seda võiks endale lausa rääkida:
Kõikvõimas universumi Jumal, kes on loonud kõik inimesed,
ka minu vaenlased, tõepoolest armastab mind.
Räägi endale nagu lapsele, või oma tunnetele,
kui need veel ei mõista, et meil pole viga midagi.
Meil on vägev kaitsja.
Küll Tema toob meid õigele teele, kui eksime.
Ta on meie kaitsja, Ta on lubanud meid õpetada
ja olla meiega maailmaajastu otsani. Mis meil häda on?
Nagu psalmist kirjutas: Mu hing, miks sa nii rahutu oled?
Ma saan veel näha Issanda headust! - Täpselt.
Aitäh, Salme Blomster, saates osalemast!
Soovitan sinu raamatuid,
näiteks soomekeelset "Luota, luovu ja lennä!"
See räägib põhjalikumalt, kuidas vabaks pääseda,
kui ollakse mingil põhjusel kibestumise lõksu jäädud.
Sinu teine raamat on "Musta-valkoinen häpea"
(Mustvalge häbi), kus käsitled häbitunnet.
Mulle meeldib sinu raamatute juures, et kirjutad avameelselt kristlikult,
sul on piibellikud lähtekohad,
kuid samas sügav inimestetundmine ja kõik saadaolev inimlik tarkus.
Õnnistust sinu tööle ja nendele raamatutele! - Aitäh.
Aitäh, head vaatajad, et olite meiega!
Nagu ütlesin eelmisegi saate lõpus -
evangeelium on meie aluskalju.
Jeesus suri sinu eest.
Kui küsid, kuidas olla kindel, et Jumal sind armastab,
ära vaata olukordadele või kuidas sind on koheldud,
või isegi oma tunnetele, vaata ristile!
Kui Ta kord juba suri ja valas oma vere sinu eest Jumalana,
siis see ongi armastus. Ja see on kindel.
Ja see jääb igavesti.
Jumal õnnistagu sind!
Kohtumiseni nädala pärast taas Piiblikohvikus!
Tõlge: Monika Jaaguri