Välkomna tillbaka till Café Bibeln.
I dag pratar vi om något som kan vara väldigt svårt för många.
Men det kan också vara nyckeln till frihet och förnyelse.
Det handlar om förlåtelse.
Min gäst är Salme Blomster. Välkommen!
Tack. - Du har även varit med tidigare.
Du är terapeut och författare. Själv vill du kalla dig -
medvandrare. Vad menar du med det?
Min uppgift anser jag är att förmedla tankar och annat som -
har fungerat för mig i mitt liv till människor med vissa problem.
Det fungerar förstås inte alltid för andra men jag -
försöker hjälpa dem igenom det och finna befrielse i Kristus.
Det ser jag som mitt jobb.
- En fin uppgift. Nu ska vi tala om förlåtelse.
Låt oss börja med då någon har blivit så sårad -
att det är helt omöjligt att förlåta.
Saken snurrar runt i hjärnan och förvandlas till bitter ilska.
Var ska man börja? Hur blir jag fri från det fängelse -
jag själv skapar när jag inte kan förlåta?
Naturligtvis beror det lite på personligheten.
Vissa har svårare att förlåta än andra.
Det beror förstås också på vad det är som sårat.
Vid så kallad narcissistisk sårbarhet är jaget så svagt -
att man inte ens kan förlåta småsaker.
Först och främst måste man erkänna att man blivit sårad.
Inte säga: "Det gör inget. Det är snart glömt."
För gör man ändå inte det ligger det och skaver.
Efter att man blivit medveten kan man erkänna det -
och då kan man göra något åt det.
Är det inte så att om man inte erkänner det -
kan det ge symtom på många olika sätt i ens liv?
Alla omedvetna eller icke erkända -
kränkningar, ilska och negativa känslor blir tyvärr kvar och -
påverkar även om man är omedveten om det.
Då kan det till exempel hända att man -
börjar projicera sina egna känslor på andra.
Man kan säga: "Du är arg på mig." När det i själva verket är tvärtom.
På så sätt förflyttas det utanför en själv.
Hanterar man inte sitt eget problem ser man det i andra.
Det är splittrande och problematiskt för relationer.
Det leder till en sorts oärlighet. Andra vet inte var de har en.
När det verkliga problemet inte har lyfts upp på bordet.
Det är lite lurigt. Jag kan tro att någon hatar mig -
fast det är jag som hatar den andre. - Ja.
Hur kan man bli medveten om det?
I projiceringsfasen är man inte medveten.
Inte förrän någon säger något eller man börjar bearbeta saken.
I allmänhet bearbetar vi saker först när vi mår tillräckligt dåligt.
När tillräckligt många problem hopat sig i jaget dyker -
ångest, depression och även fysiska symtom upp.
Först då börjar vissa reflektera över vad problemet egentligen är.
Då kanske man söker hjälp. Vi är förvånansvärt blinda för oss själva.
- Kan det också vara så att man inte upplever sig -
vara tillräckligt älskad?
Exempelvis makar som känner: "Varför älskar du mig inte?"
Eller att andra inte visar mig tillräckligt mycket kärlek.
Kan det också i slutändan handla om -
att jag inte respekterar mina arbetskamrater eller min fru?
Det är en oerhört bred fråga. Förenklat kan man säga att -
det lönar sig att se sig i spegeln. Där ser man "de andra".
Om jag tänker att någon inte älskar mig -
då finns det ofta redan något i mig som förväntar sig bli ratad.
Så jag är försiktig och kylig, sätter upp hinder, undviker och -
avvaktar för att se om någon kommer fram och hälsar.
För jag kan inte ge andra kärlek och uppmärksamhet.
Jag är så omogen eller narcissistisk att jag väntar på att få allt -
istället för att själv gå fram och presentera mig.
Även då speglar vi oss själva i andra.
Det är verkligen knepigt. Fokuserade man på andra människor-
skulle det ju leda till att de tyckte att man var trevlig.
Alla vill ju ha uppmärksamhet och bli lyssnade till.
Det skulle odla känslan av att "han var trevlig".
Då skulle man känna att man fick uppmärksamhet.
Precis. Och det kan man träna på.
Man kan träna bort självcentreringen genom att -
helt enkelt bestämma sig för att fokusera på någon annan -
istället för att bara tänka på sig själv.
Man kan tänka: "Nu ska jag verkligen lyssna på Leif -
och inte genast framföra mina egna åsikter."
Tänka: "Jag ska lära känna honom". Så upptäcker jag att -
han är ju riktigt trevlig. Då släpper fördomarna sakta.
Och ger man andra utrymme så... Det är lustigt när någon -
pratat hela tiden och så när man skiljs åt säger han -
till den som varit tyst: "Det var roligt att diskutera med dig!"
Alla behöver uppmärksamhet och utrymme.
Börjar man ge det märker man att det inte är så svårt.
Ibland måste man uppenbarligen lyssna ganska noga för att -
få reda på var någon egentligen står.
Som ung redaktör fick jag rådet att lyssna på bisatserna.
Allt kan avslöjas i en bisats!
Det största eller svåraste man upplevt i livet.
Ja, det stämmer. Det ingår i journalistutbildningen.
Även hur man låter bli att säga något.
En läkare i Savolax konstaterade att först när patienten är på väg ut -
kommer han till saken: "Jo, det var något mer..."
Så det handlar också om förmågan att lyssna.
Jag tror även att det är en fråga om personlighet, temperament.
Vissa är blygare medan andra är mer sociala.
Man bör inte stressas av det. Är man blyg ska man inte -
känna sig pressad om man inte orkar prata med alla.
Det har inget att göra med förmågan att förlåta eller uppskatta andra.
Det är en identitetsfråga. Hur jag ser mig själv -
så ser jag även andra.
Vi återgår till förlåtandet. Alltså...
Om det är så att jag upplever...
Om någon faktiskt har sårat mig, talat illa bakom min rygg -
eller gjort något... svikit mig på något sätt.
Ibland händer det att... om man tar upp saken så har den andre -
ingen aning om vad jag pratar om. Han har inget gjort.
Vad kan man göra då? Vad kan man säga eller tänka?
- Det finns åtminstone två möjligheter. Först och främst bör man -
hantera det snarast och inte grubbla över det ensam.
Den sårade vinner på att genast säga: "Det känns inte bra -
att du kallade mig idiot på mötet." Prata igenom det ordentligt.
Men om den andre förnekar det: "Jag har inte sagt något sådant."
Då lönar det sig inte att tjata. Det slutar bara i tjafs.
Men det är möjligt att man faktiskt inte förstår att man sårat någon.
Man har blivit misstolkad.
Så finns det de som såras av nästan vad som helst.
De hör fel eftersom de nästan förväntar sig -
att man talar illa om eller avvisar dem. De är inställda på -
ett visst budskap. Om någon rynkar ögonbrynen undrar de: -
"Varför är du arg på mig?" Fast den andre bara är tankfull.
Det kan man inte göra något åt men poängen med -
den psykologiska förlåtelsen är att saken blir bearbetad.
Den är borta ur sinnet. Nekar den andre kan jag säga: -
"Okej. Det var min upplevelse. Nu släpper jag det."
Sedan förlåter man inombords även om ingen bett om det.
För att inte fastna i det.
Vi återkommer till fastnandet. Men du sade att man ska prata -
med den andre. Du använde uttrycket: "Det känns inte bra...".
Är det lättare att ta emot än ett anklagande?
"Hur kunde du säga så? Du gör alltid så." Eller något sådant.
Ja, absolut. Man bör inte begå samma fel.
Om man blivit sårad bör man inte själv såra.
- Man bör inte hämnas. - Nej. Man ska inte ge igen.
Förlåtandet hör ihop med ett vuxet beteende.
Så jag talar om mig och mina känslor.
Pratar jag om dig kan det uppfattas som en anklagelse.
Pratar jag om mig själv pratar jag om mina svagheter och -
mitt sätt att uppfatta saker, min känslighet och sårbarhet.
På sätt och vis tar jag ansvar för mina känslor i den situationen.
Då kanske den andre lättare förstår: "Aha! Jag är ledsen att du blev -
så illa berörd. Jag hade ingen aning."
Det är nog en viktig nyckel även vid små saker i relationer -
med vänner, barn, föräldrar och makar.
Så om jag lär mig prata om mina egna känslor: -
"Om ni gör så här då känner jag att..."
Istället för: "Ni gör alltid så och lämnar mig utanför."
Det blir lätt fördömande. Man bör också jobba med sig själv.
Javisst. Vid anklagelser hamnar man lätt i offerrollen och...
"Du gör alltid..."
"Alltid" eller "aldrig" och liknande. Överdrifter är fällor vi lätt går i.
Liksom att inte fundera över sin egen del i skulden.
En bra förlåtelse innebär att se från den andres perspektiv.
"Hade det sårat mig om jag utsatts för det?"
Oavsett vem som gjort vad bör man försöka förstå varandra.
I bästa fall leder processen till ett närmande.
Tar man sig igenom det känns den andre ganska trygg.
Man vet att personen är ärlig. Han berättar om han blir sårad.
Jag kan lita på honom.
Någon kan säga att förlåtelse... Om jag blivit sårad -
är det inte mitt problem utan den andres.
Och det är sant förstås. Men du säger att man alltid har -
en egen del i skulden. Man måste alltid ställa sig framför spegeln.
Ja. Jag kan ta ett exempel. I en situation där...
Om jag hade sagt till dig: "Nu ser jag att du är arg Leif.
Försök inte förneka det." Och du svarar: "Jag är inte arg!"
Sedan vill du prata med mig om varför jag sade så.
Det var ju sårande för du var ju inte arg.
Det här tyder på att den andre är så narcissistisk att -
om någon ser en egenskap hos hon- om som visserligen kan vara sann -
och lyfter fram den: "Du har varit irriterad på sistone."
Det sårar hans ego eftersom han måste vara fullkomlig.
Om någon krossar hans fullkomlighet och perfektionism -
blir han rasande och förnekar allt.
Då är det helt meningslöst att be om förlåtelse.
Den andre klarar varken att ta emot eller att förlåta.
För en skenbart liten sak träffar honom i djupet av hans själ.
Det är där inne man skulle behöva börja jobba.
Vad det är i mig som är så skört -
att all kritik blir så skrämmande och farlig -
att jag förnekar den och skyller genast på andra.
Ibland vill jag verkligen förlåta och känna befrielse -
men... känslorna hänger inte med. Om jag tar upp saken och -
i bästa fall ber den andre om förlåtelse och så vidare.
Ändå... dyker saken upp i tankarna på kvällen.
Jag lyckas inte radera det ur sinnet utan det skaver inombords.
Den sårade känslan försvinner inte.
Hur kan jag bearbeta det?
Så är det förstås när man blivit djupt sårad.
Därför finns det ingen regel för hur man ska förlåta eller -
när man ska förlåta. Kliver jag på dina tår kan jag -
genast be om ursäkt men om någon blir trampad på -
till exempel genom incest går det inte att förlåta på en dag.
Därför kan man inte tvinga någon att förlåta.
Det är en process som börjar med att lyssna på känslorna.
Den djupt sårade känner även ilska och man har rätt att vara arg -
över att ha blivit förödmjukad. Det är en sund ilska.
Men oavsett hur sårad man är tänker åtminstone vi kristna -
på Matt 6: om vi inte förlåter blir vi inte heller förlåtna.
Det är lite skrämmande men man ska komma ihåg -
att förlåtelse är en viljeakt. Det är ett val, inte en känsloakt.
Vid någon punkt beslutar jag mig för att sluta -
anklaga föräldrarna. De har gjort så gott de kunnat.
Kanske jag börjar förstå dem när ilskan -
över misshandeln har lättat.
Då väljer jag att ta ansvar för mitt eget liv.
Jag är vuxen och vill förlåta för att Gud har förlåtit mig.
Det är så stort. Vem är då jag att neka någon annan detsamma?
Vi kommer aldrig i närheten av det Gud gör för oss -
men börjar man förstå lite grann kommer kärleken och förståelsen.
Vi är alla trasiga och skadar varandra men...
Sedan kommer bönen: "Gud, jag klarar det inte ännu men ge mig -
kraft att förlåta. Jag väljer att förlåta."
Jag har märkt att efter valet börjar även känslorna förändras.
Känslorna är långsamma. De släpar alltid efter.
Men de ger med sig så småningom. Och plötsligt har man -
glömt hela saken. Den är borta ur sinnet.
Då har man förlåtit i djupet av sitt hjärta.
Någon kan säga: "Jag kan inte säga att jag förlåter -
om det går emot mina känslor." De menar att man alltid måste -
följa den starka känslan som ligger på ytan.
Att jag vore oärlig om jag förlät trots min känsla och -
till exempel förhöll mig annorlunda till personen, -
hjälpte eller var snäll mot honom.
Trots att jag fortfarande lider av det han gjort mot mig.
Känslorna är mycket dåliga ledare.
Man bör aldrig låta dem leda för de kan leda fel.
Känslorna kan vara sanna men de kan också ljuga.
Till exempel om jag ofta blivit övergiven och förväntar mig det.
Då kan jag känna mig övergiven fast det inte alls är så.
Mina känslor ljuger.
Och känslan har heller inget med tro att göra.
Vore det så skulle jag tro att Gud övergivit mig när jag är deppig -
och att Han är med mig när jag har en bra dag...
Som en sorts framgångsteologi. Men det är ju inte sant!
Det gäller vid allt lidande. Jag väljer att hela tiden -
fokusera på Kristus oavsett mina känslor.
Jag väljer sanningen i Ordet när jag inser att jag inte vill -
låta känslorna ta över för det leder mig fel.
Låter jag istället den Helige Ande ta över och -
låter Ordet vägleda och litar på det -
så börjar mina känslor liksom att renas. Det är ett mysterium -
men det verkar fungera så. Det blir verkligt -
genom Agape-kärleken. För att Gud har älskat oss.
När vi börjar fatta och tillägna oss det -
börjar vi också kunna förlåta dem som är oss skyldiga.
Det du säger går emot strömmen -
i nutidens mytologi så att säga, där känslorna aldrig har fel.
De är alltid äkta och jag har alltid rätt att känna så.
Du säger något helt... - Ja, uppfattningen inom psykologin -
är att känslan aldrig har fel.
Det betyder att min känsla är sann för mig.
Men inte nödvändigtvis objektivt sann. Med andra ord -
bör jag inte ignorera den utan lyssna på vad den försöker -
säga mig. Så kan jag upptäcka min smärta och -
börja läka den. Vi kan ta exemplet med övergivenhet igen.
Jag är ledsen för att jag blev utesluten och övergiven igen.
Känslan säger att jag inte är värd något, -
jag är utanför, ingen älskar mig. Är det sant?
Åtminstone Gud älskar mig så jag kan säga att det inte är sant.
Men varför upplever jag det så? Vilka erfarenheter gör att -
min känsla ständigt säger att jag är ingenting, -
jag duger inte ens för Gud? Då är det mitt problem.
Även om det är sant är det problematiskt.
Och det antyder att det här är ett trauma som -
jag borde bearbeta för att mitt känsloliv ska läkas.
Och för att känslorna ska vara äkta -
även relaterat till Guds vilja, tankar och Ord.
Förstår jag dig rätt? Du säger att det alltid lönar sig -
att "resonera med" och lyssna till sina känslor.
Men eftersom de är dåliga ledare är det inte alltid värt att -
tro på och låta sig ledas av dem.
- Nej, känslan borde aldrig få styra. Tänk om jag vore rädd för saker.
Rädsla är en väldigt stark känsla. Låter jag rädslan styra...
Om jag är folkskygg och vill gå till församlingen men vågar inte.
Det kan hindra mig från sådant som skulle vara -
uppbyggande och läkande för mig. Hanterar jag inte rädslan kan den -
hindra mitt livs mål och mening. Man ska inte låta den styra.
Fråga vad den vill säga. "Varför är jag rädd?"
"Vad kan jag göra åt det? Vad behöver jag höra och förstå?"
"Okej! Det saknas kärlek i mitt liv. Är det därför jag är så rädd?"
Då kan man börja bearbeta det.
Programtiden är snart slut. Ett oerhört intressant och -
viktigt ämne som kan vara livets största fråga.
Kan jag frigöra mig från oförlåtelsen? För min egen skull.
Så... Hur är det om jag sårat någon annan?
Vi hinner inte fördjupa oss nu men var skulle du börja -
om du visste att jag först nu förstår att jag sårat någon djupt?
Då skulle jag faktiskt gå och be om ursäkt.
Precis innan jag skulle hit ringde en person och bad om ursäkt -
för att han sårat mig en gång för länge sedan.
Jag mindes det inte ens!
Det kändes bra. Att någon räcker ut handen och -
säger: "Jag är ledsen och jag förstår att jag sårat dig."
- Kan man också göra något för att gottgöra det?
- Javisst. Jesus kan sona våra synder men vi kan gottgöra dem.
Har vi sönder grannens gräsklippare får vi låta laga den -
eller köpa en ny. På så sätt kan vi gottgöra.
Det var bra. Att jag säger att jag är ledsen att jag haft sönder den -
gör inte maskinen hel igen. - Nej.
Okej. Tack Salme Blomster för att du kom hit. Du skriver om -
de här sakerna i dina böcker. Exempelvis i "Luotu, luova ja lennä".
Förlåt! "Luota, luovu ja lennä" (Lita, släpp och flyg).
I den behandlar du just frigörelsen från sådant som fjättrar oss.
Och din andra bok "Musta, valkoinen häpeä" (Den svarta vita skammen).
I den skriver du om skam och allt som relaterar till den.
Genom böckerna kan man närma sig de här sakerna och -
även spegla sig i dem, eller hur? - Ja.
- För att reda ut sitt eget liv och sina känslor.
Tack. Välsignelse i ditt arbete. - Tack detsamma.
Tack kära tittare. Som Salme nämnde: "Gud älskar i alla fall oss alla."
Man måste skilja på hurdant livet är, hurdana mina föräldrar var, -
hur folk behandlat mig och hurdan den levande personen Gud är, -
som dog för mig på korset och som älskar mig.
Det förlitar vi oss på tills vi ses igen nästa vecka.
Översättning: Marita Bäckvall Himlen TV7
Stöd Himlen TV7! I Sverige: Korsets stöd, PG 97572-2
SMS:a "HimlenTV7 100" till 72672 (så skänker du 100 kr).