PIIBLIKOHVIK
Tere tulemast taas Piiblikohvikusse!
Täna räägime teemast, mis võib väga raske olla,
kuid samas on see vabanemise ja elu uuenemise võti.
See on andeksandmine.
Mul on külas Salme Blomster. Tere tulemast! - Aitäh.
Oled saates varemgi olnud.
Oled terapeut, kirjanik ja oled ise öelnud,
et tahad olla "kõrvalkäija". Mida sa sellega mõtled?
Tunnen eelkõige, et minu ülesanne
on jagada teistega asju, mis minu elus on töötanud.
Minu asjad teiste eludes tingimata ei toimi,
aga tahaksin võimaluse korral aidata inimestel teatud probleemidega
Kristuses vabadust leida.
Näen, et see on minu töö.
Suurepärane ülesanne. Räägime sinuga andestusest.
Alustame inimestel vahel ette tulevast raskest kogemusest,
kus neid on nii sügavalt solvatud, et nad ei suuda andestada.
See pöörleb neil pidevalt meeles, muutub kibeduseks ja vihaks.
Kust siis peaks alustama? Kuidas vabaneda sellest vanglast,
mille ma ise loon, kui ei suuda andeks anda?
Sõltub, millise isiksuse tüübiga on tegemist.
Mõnedel on teistest raskem andeks anda.
See sõltub ka solvangust.
Eksisteerib nartsissistlik solvumine,
kui inimese mina on niivõrd habras ja nõrk,
et ta ei suuda kõige vähematki andestada.
Esmalt tuleks tunnistada, et mind on solvatud
ja lähtuda sellest faktist, mitte öelda, et pole midagi,
küll see ununeb, kui tegelikult ei unune.
Pärast selle äratundmist saab seda endalegi tunnistada
ja sellega lõpuks midagi teha.
Kas siis, kui ei tunnista, jäävad sümptomid alles
ja need võivad inimese elus kuidagi teisiti ilmneda?
Kõik tunnistamatud solvangud, mida endale ei möönda,
nagu vihatunne, negatiivsed tunded ja muud,
jäävad kahjuks mõju avaldama inimese teadmata.
Sel juhul räägitakse projitseerimisest,
kus hakatakse oma tundmusi märkamatult teistele üle kandma.
Võiksin öelda: Leif, sa oled mu peale pahane,
kui hoopis mina olen pahane sinule, kuid ei tunnista seda.
Nii kandub see endast välja ja oma probleemi nähakse teistes,
kui sellega ei ole tegeletud.
See lõhub inimsuhteid ja raskendab neid.
See viib ka mõneti ebaaususeni.
Teised ei mõista, milles asi on,
kui tegelikku teemat pole üles võetud.
Üsna kaval võte, kui võin väidetavalt mõelda,
et keegi vihkab mind, kui tegelikult vihkan hoopis mina teda.
Kuidas seda saaks ära tunda?
Projitseerimisetapis seda ei tuntagi enne ära,
kui keegi teine midagi ei ütle või sellega kuskil tegelema ei hakata.
Tavaliselt hakkab inimene nende asjadega tegelema,
kui on piisavalt halb olla;
kui probleem on iseendas niivõrd suureks kuhjunud,
et hakkab ahistama ja masendama ning tekib teisigi füüsilisi sümptomeid.
Alles siis hakatakse märkama ja küsima, milles asi on.
Siis ehk hakatakse abi otsima,
aga muidu oleme enda suhtes üllatavalt pimedad.
Kas tundest, et mind vihatakse,
võib veel üldisem olla tundmus, et mind ei armastata piisavalt?
Abikaasa võib näiteks kogeda, et teda ei armastata.
Või mõni leiab, et mingi seltskond ei osuta talle piisavalt armastust.
Kas siingi võib olla nii,
et hoopis mina ei austa näiteks oma töökaaslasi
või toda seltskonda või oma abikaasat?
See on suur ja ulatuslik küsimus.
Lihtsustatult võiks öelda, et tasub peeglisse vaadata,
sest seal näebki neid teisi.
Kui mõtlen, et keegi mind ei armasta,
on miski minus ootel, et mind hüljatakse.
Olen pidevalt valvel, kas mind ikka armastatakse,
olen jahe, hoian distantsi ja jälgin, kas keegi tuleb tervitama või ei.
Sest mina ei oska armastust ja tähelepanu teisele anda.
Oleksin otsekui alles rinnapiimastaadiumis.
Ootan nartsissistlikult, et mina saan selle kõik,
selle asemel, et teisi tervitama minna ja öelda, et olen siin uus,
ja pärida, mis kogudusega on tegu.
Siingi peegeldame iseennast teistele.
Oleks tore, kui suudaksime teistele keskenduda,
sest siis peetaks meist lugu, kuna kõik tahavad tähelepanu
ja et neid kuulataks. See jätaks meist hea mulje
ja nii kogeksime ka ise tähelepanu, mida igatseme.
Täpselt. Ja seda võib harjutada.
Võime harjutada enesekesksusest väljumist,
kui otsustame pöörata tähelepanu kellelegi teisele,
mitte üksnes mõelda endale.
Võin otsustada hoolega kuulata, mida Leif räägib,
mitte tormata oma arvamusega vahele segama.
Võin otsustada, et õpin seda inimest tundma,
ja märkan, et ta ongi tore inimene. Nii vabaneb tasapisi eelarvamustest.
Võime teisele ruumi anda.
Omapärased on olukorrad, kus üks on pidevalt rääkinud
ja ütleb lahkudes teisele, kes vaikides kuulas:
Küll oli tore sinuga vestelda!
Kõik vajavad seda, et nendega arvestatakse,
ja kui ruumi anda, siis märgatakse,
et see polegi nii halb ja sujub hästi.
Vahel peab ilmselt väga hoolega kuulama, et mõista,
kus inimene omadega on.
Kui olin noor toimetaja, andis keegi mulle head nõu:
Pead kuulama kõrvallauseid.
Inimene võib kõrvallauses kogu asja tuuma paljastada,
või oma elu valusaima asja.
Seda õpetatakse tõesti reporteritele, ja ka seda, mida ütlemata jäetakse.
Üks Savosse läinud Helsingi arst ütles,
et alles siis, kui patsient lahkumas on, hakkab kuulma, milles asi on.
"Et veel üks asi tegelikult ..."
See on kuulamisoskus
ning sõltub ka isiksusest ja temperamendist.
Mõned on häbelikumad ja arglikumad
ja teised sotsiaalsemad.
Kui keegi on häbelik, pole vaja endale survet avaldada,
kui ei jõua kõigiga rääkida.
Kuid see pole seotud võimega andestada või teisi hinnata,
vaid see on identiteediküsimus. Nii nagu näen ennast, näen ka teist.
Lähme tagasi andeksandmise juurde.
Kui kogen, et keegi on solvanud,
või kui keegi ongi tegelikult solvanud,
halvasti öelnud või taga rääkinud
või midagi teinud ja mind mingil tasandil reetnud,
siis vahel juhtub, et kui sellest rääkida,
ei mõista teine üldse, millest sa räägid.
Ta pole enda meelest midagi teinud.
Mida saaks siis teha või öelda või mõelda?
Siin on kaks võimalust.
On hea, et asjaga tegeletakse võimalikult kiiresti.
Ei tasu seda üksi käiama jääda.
Kui tunned, et sind on solvatud, tasub minna ütlema,
et ei ole hea tunne, kui sind koosolekul idioodiks nimetatakse.
Kui teine aga eitab, et ta midagi ütles või tegi,
ei tasu hakata peale käima ja edasi-tagasi väitlema.
Teine võimalus on, et tõepoolest ei mõistetud, kui haiget tehti.
Nad ei mõelnud seda ja neid tõlgendati valesti.
Ja on ka inimesi, kes solvuvad pea kõige peale.
Nad kuulevad valesti,
kuna nende kõrv on häälestatud kuulama, kas neist räägitakse halba
või tahab keegi neid hüljata.
Nad on häälestatud vastu võtma teatud sõnumeid.
Kui keegi kulmu kortsutab, küsib ta: Miks sa mind vihaselt vaatad?
Teine aga jäi lihtsalt mõttesse. Sel juhul pole midagi teha.
Andestamise psühholoogiline mõte on selles,
et ma tegelen selle asjaga, nii et ei pea sellele enam mõtlema.
Kui teine seda eitab, võib öelda: Minu kogemus oli selline,
tahtsin seda käsitleda ja nüüd lihtsalt unustada.
Ja siis tuleb mõttes andeks anda, isegi kui teine andeks ei palu.
Me ei taha selle külge rippuma jääda.
Naaseme kohe kinnijäämise mõtte juurde,
aga kui mainisid teise juurde rääkima minemist,
kasutasid väljendit: "Tundsin end halvasti, kui ütlesid ..."
Kas solvajal on seda kergem vastu võtta kui süüdistust:
Kuidas sa võisid seda öelda?! Sa teed seda alati!
või midagi sellist?
Kindlasti on sihiks see, et me ei vastaks samaga.
Kui meid solvatakse, ei tähenda see, et peaksime teist solvama.
Pole vaja kätte maksta.
Kättemaks tähendab, et annan sama mõõdupuuga tagasi.
Andestusega on seotud selline täiskasvanulikkus,
et kui selle küsimusega tegelen, räägin oma tunnetest.
Kui räägin sina-vormis, võib teine seda süüdistusena võtta.
Kui räägin iseendast,
räägin oma nõrkustest ja sellest, kuidas mina asju kuulen,
oma kergesti solvumisest ja võtan oma tunnete eest vastutuse.
Siis on teisel ehk kergem mõista ja öelda:
"Vabandust, ma ei tajunud,
et see sind nii tõsiselt puudutas."
See on ilmselt oluliseks võtmeks väiksemateski suhteasjades
mõne hea sõbra, laste, vanemate ja abikaasaga.
Kui õpiksin rääkima oma tunnetest
ja ütlema, et kui nii teeme, siis mul on tunne, et ....
Selle asemel, et see alati sama rada läheks:
Te teete alati nii ja jätate mind alati seltskonnast välja.
Sel juhul on see teiste süüdistamine. Kuid pean ka endaga tööd tegema.
Ja süüdistamise ja muu taolise puhul
võetakse kergesti ohvri positsioon:
"Sa teed alati nii!"
Öeldakse 'Alati' ja 'mitte kunagi' ning üleüldse liialdatakse.
Ja väga kergesti unustatakse oma panus antud olukorras.
Mõlemapoolsel andestamisel püütakse end ka teise olukorda seada
ja mõelda, kas see mind solvaks,
kui seda oleks tehtud või öeldud mulle.
Ole sa solvaja või solvatu, tuleks püüda teist asjaosalist mõista.
Selline protsess võib parimal juhul inimesi hoopis lähendada,
mitte kaugendada.
Kui suudetakse selliseid asju käsitleda tekib ka turvatunne.
Sel juhul ka teatakse, et on tegu ausa inimesega,
kes räägib mulle, kui miski teda solvab ja võin temale loota.
Keegi võib öelda,
et kui mind on solvatud, pole see minu probleem.
vaid selle probleem, kes mind solvas.
Ja see ongi tõsi. Kuid räägid samas, et meilgi on selles oma panus.
Pean samas alati ka peegli ette minema.
Toon ühe näite.
Oletame, et on selline olukord,
kus ütlen sulle: Leif,
näen su ilmest, et oled ilmselgelt vihane,
ära püüagi seda eitada.
Ja sina ütled (vihaselt): Ma ei ole vihane!!!
Ja siis nõuad sa minult suu puhtaks rääkimist.
Miks ma solvan sind, öeldes, et oled vihane, kui sa pole vihane?
See tähendab, et teine on niivõrd nartsissistlik,
et kui keegi näeb temas mingit joont, mis võib isegi tõsi olla,
kuid juhib sellele tähelepanu ja tahab sellest rääkida:
"Oled olnud viimasel ajal tõre vms."
See solvab tema isiksust, kuna ta peab olema täiuslik.
Kui keegi tuleb seda täiuslikkust ja perfektsionismi rikkuma,
tekitab see temas raevu. Ta eitab seda täielikult.
Andeks palumine on sel juhul täiesti asjatu,
kui teine ei suuda seda ei vastu võtta ega ka andeks anda.
Näiliselt tilluke asi puudutab temas millegi tuuma,
kogu tema olemust.
Sel juhul peaks töö sealt algama: Mis on minus niivõrd habras,
et kõik minu pihta suunatud kriitika on niivõrd hirmutav ja ohtlik,
et ma eitan seda täielikult ja süüdistan kohe teist?
Vahel on nii, et ma tõesti tahan andeks anda,
ja ma tahan vabaneda, aga tunded ei tule järgi.
Võin minna ja oma probleemi kellegagi jutuks võtta
ja parimal juhul võib too isegi andeks paluda.
Ometi meenuvad mulle õhtul, hommikul või millal tahes
noodsamad asjad ja ma ei saa seda peast välja.
See mädandab mu sisemust
ja solvumistunne ei kao.
Kust peaks sel juhul tööga peale hakkama?
Nii juhtub siis, kui solvumine on väga sügaval.
Seepärast pole siis mingit reeglit, kuidas tuleks andeks anda
ja millal tuleks andestada.
Kui su varbale astun, võin kohe andeks paluda.
Aga kui keegi näiteks intsesti kaudu mu olemust tallub ja seda lõhub,
ei suudeta seda ühe päevaga andeks anda.
Seepärast ei saa kedagi sundida andeks andma.
See on teatud protsess ja esmane ongi tundeid kuulata.
Neile tuleb ruumi teha.
Tõelise, sügava haigetsaamise juurde käib ka viha ja sedagi tuleb kuulata.
Viha on õigustatud, kui mind on niiviisi alandatud.
See on täiesti terve viha.
Kuid mingil hetkel, kui sügaval see haigetsaamine ka pole,
meenub eriti kristlastele Piiblist,
et kui meie andeks ei anna, ei andestata ka meile,
ja seegi on veidi hirmutav.
Sel juhul võib meelde tuletada,
et andestamine on teatud mõttes tahte asi.
See on valik, see pole tundeasi.
Mingil hetkel ma lihtsalt otsustan,
et nüüd ma ei süüdista enam oma vanemaid.
Nad on teinud, mida on osanud.
Hakkan seda tasahilju mõistma, kui olen saanud oma viha väljendada,
et mind on unarusse jäetud ja hüljatud.
Siis teen valiku, et võtan vastutuse oma elu eest.
Olen täiskasvanu ja tahan andeks anda,
kuna Jumal on mulle andestanud.
Jumala andestus on niivõrd suur,
et kuidas ma saan seda teistele keelata?
Me ei jõua kunagi Jumala tegude tasemele meie suhtes,
aga kui seda veidi mõistma hakkame, lisandub sellele armastuse tajumine,
et oleme kõik katkised ja teeme teistele haiget.
Sellele aga järgneb palve:
Jumal, ma ei suuda seda veel, kuid anna mulle jõudu andestada.
Ma valin andestuse.
Pärast seda valikut hakkavad tundedki vaikselt muutuma.
Tunded on alati aeglasemad.
Need tuleks justkui viimases vagunis, kuid annavad vähehaaval järele.
Nii võib isegi juhtuda, et me ei mäletagi enam toimunut.
Siis oleme küll südamest andestanud.
Keegi võib öelda: Ma ei saa öelda, et annan andeks,
kui see on vastuolus mu tunnetega.
Mõnede meelest peaks alati järgima kõige pealmist tugevat tunnet
ja oleks otsekui ebaaus või ebasiiras,
kui andestaksin vastuolus oma tunnetega
ja hakkaksin töötama, et sellesse inimesse teisiti suhtuda
või hakkaksin teda aitama või talle midagi head tegema,
kuigi mulle teeb endiselt väga haiget,
mida ta tegi.
Tunded on väga halvad teejuhid.
Tunnetel ei tasu lasta midagi juhtida, kuna nad võivad eksitusse viia.
Objektiivselt võttes võivad tunded õiged olla,
aga nad võivad ka valetada.
Kui olen harjunud sellega, et mind pidevalt hüljatakse
ja ootan vastavat käitumist, ütlevad tunded, et mind on hüljatud,
kui mind tegelikult hüljatud pole. Mu tunded valetavad.
Tunded pole ka kuidagi usuga seotud. Usk pole tunne.
Kui käiksime selle järgi,
et masendus tähendab, et Jumal on mind hüljanud,
ja kui on hea päev, on Jumal minuga,
on see mingi eduteoloogiline mõte. See pole tõsi!
See on seotud kõigi kannatuste ja probleemidega.
Ma otsustan pidevalt Kristusele vaadata, tundeist hoolimata
ja valin Sõnast tõe, kui mõistan,
et ei saa tunnetele voli anda, kuna see viib mind eksitusse.
Aga kui teen ruumi Pühale Vaimule, lasen Sõnal end juhtida
ja loodan sellele, hakkab see mu tundeelu puhastama.
See on müsteerium, kuid paistab toimivat nii,
et see realiseerub agape-armastuse kaudu,
kuna Jumal on meid armastanud.
Kui seda tajuma hakkame, ja enda elus omaks võtame,
tuleb ka mõistmine, et võime oma võlglastele andestada.
Antud õpetusega ujume me vastuvoolu.
Ujume vastu tänapäeva mütoloogiale,
kus mõeldakse, et tunded ei saa kunagi eksida.
Kõik tunded on alati õiged
ja mul on alati õigus end nii tunda.
See on seotud psühholoogilise käsitlusega,
mis ütleb, et tunne ei eksi kunagi.
See tähendab, et minu tunne on tõde minu jaoks,
kuid see pole tingimata objektiivne tõde.
Ma ei pea seda ära nullima, vaid kuulama, mida see mulle ütleb,
ja selle kaudu võin ehk mõista, milles mu valu seisneb.
ja saab sellega tegelema hakata.
Võtame sellesama hülgamiskogemuse.
Tunnen end kurvana. Taas ei pääse ma seltskonda.
Taas jäeti mind maha jms.
Minu tunne ütleb, et ma pole midagi väärt,
mind ei võeta kaasa ja keegi mind ei armasta.
Kas see on tõsi? Vähemalt Jumal armastab.
Seega pole see tõsi. Kuid miks ma nii tunnen?
Milliste elusündmuste tõttu ütleb mu tunne pidevalt,
et ma pole midagi ja ei kõlba isegi Jumalale?
Sel juhul on see minu probleem.
Kuigi see on tõsi, on see problemaatiline
ja sosistab mulle,
et peaksid tegelema selle traumaatilise kogemusega,
et sinu tundeelugi saaks terveneda
ning et tunded oleksid ehtsad ja õiged
ka Jumala Sõna, tahte ja mõtete mõõdupuu järgi.
Kas mõistan sind õigesti,
et alati, kui on mingi selline tunne, tasub sellega vestelda
ja seda kuulata, aga kuna tunded on halvad teejuhid,
ei tasu tingimata seda tunnet uskuda
ja lasta sel ennast juhtida?
Tunne ei tohiks meid kunagi juhtida.
Oletame, et mul on kartusi. Hirm on tohutult võimas tunne.
Kui lasen inimesekartusel ja muudel hirmudel end juhtida
ja tahaksin kogudusse minna, kuid ei julge,
võib see takistada mul teha midagi,
mis oleks minu jaoks ülesehitav ja tervendav.
Kui ma selle hirmuga kunagi ei tegele,
võib see siduda mu eluülesande, elumõtte ja kõik.
Mul ei tasu lasta sel hirmul end juhtida.
Võin küsida, mida see mulle öelda püüab.
Miks ma kardan? Millest see johtub? Mida sellega teha?
Mida peaksin kuulma ja mõistma?
Mu elus pole armastust. Kas seepärat on mul nii palju kartust?
Ja nii saab seda harutama hakata.
Saateaeg on taas otsakorral. See on ülitähtis ja huvitav teema,
mis võib mingil hetkel elus ülimaks muutuda:
Kas suudan vabaneda andeksandmatusest iseenda pärast?
Mis siis, kui mina olen teist solvanud?
Me ei jõua sellega põhjalikult tegeleda,
kuid kust alustaksid, kui tead, et nüüd on see sulle kohale jõudnud,
vahel isegi palju hiljem, et oled kellelegi haiget teinud?
Mina läheksin andeks paluma.
Enne siiatulekut helistas keegi mulle ja palus andeks,
et tegi mulle aastate eest haiget ühe ajaleheartikliga.
Ma isegi ei mäletanud seda. See tekitas hea tunde.
Võime sirutada käe ja öelda: "Mul on kahju.
Mõistan, et tegin sulle haiget."
Kas siis võiks teha midagi, mis seda kuidagi kompenseeriks?
Muidugi. Jeesus lepitab patud, aga meie võime hüvitada.
Kui lõhume näiteks naabri muruniiduki,
peaksime selle remonti viima või uue ostma.
Asja hüvitada võime küll.
See on väga hea.
Sest kui ütlen, et mul on kahju, ei paranda see veel niidukit.
Aitäh, Salme Blomster, saates osalemast!
Kirjutad neil teemadel oma raamatuis,
näiteks soomekeelses: "Usalda, loovuta ja lenda!"
Siin räägid sa sellest,
kuidas vabaneda kõigest, mis meid seob.
Sinu teine soomekeelne raamat "Mustvalge häbi"
räägib häbitundest ja sellega seonduvast.
Nende abil saab antud teemadega paremini tutvuda.
Ja neid võib kasutada peeglina
oma elu ja tundemaailma selgitamiseks.
Aitäh ja õnnistust sinu tööle! - Aitäh! Samad sõnad!
Aitäh, head vaatajad!
Salme juba mainis, et Jumal armastab meid igal juhul.
Tuleb eristada oma elu sellest,
millised olid mu isa-ema, kuidas mind on koheldud
ja milline on elav isik Jumal, kes ristil minu eest Jeesuses suri
ja mind armastab.
Sellele lootes alustame uut nädalat.
Kohtumiseni nädala pärast taas Piiblikohvikus!
Tõlge: Monika Jaaguri