PIIBLIKOHVIK
Tere tulemast taas Piiblikohvikusse!
Täna räägime sellest,
kes on Issand ja Kuningas,
kellelt kristlane oma lõplikud juhised võtab
ja kes on tema kõrgeim autoriteet.
See on tänane teema
ja mul on külas dotsent ja teadusjuht Juha Ahvio. Tere tulemast! - Aitäh.
Oled teadusjuhiks Patmosel ning usin kirjanik.
Teeme saadet ajal, kui me veel tulemust ei tea,
kuid USAs tehakse kultuuriajalooliselt märkimisväärset otsust.
Räägi, millega tegemist on.
USA Ülemkohus on hetkel otsustamas,
kas samasooliste ehk homoabielude lubamine
on Ühendriikides põhiseaduse järgi kodanikuõigus.
Nad kas otsustavad, et see on nii,
või jätavad selle osariikide otsustada.
Kui nad seda otsustavad, jõutakse USAs olukorda,
kus liitriigi poliitilise, või vajadusel politsei jõuga,
mis jälgib, et seadusi järgitaks,
hakatakse kehtestama mõttelaadi,
et selles küsimuses ei tohi ametlikult kriitiline olla.
Kas kaks homot võivad abielluda? Mis abielu üldse on?
Jõutakse kohta, kus konservatiivsed kristlased,
kes säilitavad klassikalist, kristlikku, piibellikku seksuaal- ja abielueetikat,
võivad sattuda olukorda, kus peavad kaaluma,
kas kuuletuda võimudele,
kes käskides sunnivad peale pattu, jumalakartmatust ja ebaloomulikkust
või kuuletuda sellele, mis on loomulik, mida ütleb Jumal ja mis on õige.
Ajaloos on sarnaseid olukordi olnud.
USA liigub sinnapoole ja sama loogikat järgib teisigi kohti.
Tegime sel teemal juba ühe saate, mille võib leida netiarhiivist,
kus selgitasime Ameerika teemat.
Kuid see mõjutab asju ka mujal,
ka Soomes on jõustumas seadus nn sooneutraalse abielu kohta.
Selle tagajärjel peab kirik selle teemaga uuesti tegelema.
Tuleb otsustada,
kas laulatada samasoolisi paare.
See on suur teema Soome Ev.-Lut. Kirikus,
ja seda arutatakse ka kõigis teistes uskkondades.
See toob meid tänase teema juurde.
See pole esimene kord, kui midagi ühiskondlikult otsustatakse
ja kirik peab seisukoha võtma, keda järgida,
kas Piibli õpetusi, mida peetakse Jumalalt lähtuvaks,
või ajavaimu
ja tänapäevast, kehtivat seadusandlust.
Üks sarnane olukord viis kunagi
Magdeburgi usutunnistuse sünnini. Räägi sellest veidi.
See on teoloogia ajaloo aspektist väga oluline.
1550. a koostati jõuline, tõeliselt luterlik usutunnistus.
Seda vedas Vana Testamendi professor Matthias Flacius Illyricus
koos teiste Magdeburgi piirkonna luteri teoloogidega.
Illyricus tegutses ka Wittenbergis ja Jenas
ning oli üks oma aja juhtivaid luterlikke teolooge
ning tugev Lutheri traditsioonide järgija.
Tollal oli luterluses erinevaid suundumusi selle kohta,
mis on tingimuslik ja milles ei saa järgi anda.
Keiserlik, katoliiklik impeerium
püüdis kogu riigile religioosset ühtsust peale sundida.
Evangeelsed luterlased ja osalt ka reformistid pidid otsustama,
kuidas sellesse suhtuda.
Luterlikus Magdeburgi tunnistuses
arendati jõulise, selge, järjekindla järelduseni välja mõte,
mis meil on ka varasemas Augsburgi tunnistuses,
kus tõdetakse, et kui võimud käsivad pattu teha,
tuleb rohkem Jumalale kui inimesele kuuletuda.
Magdeburgi tunnistuses täpsustati äärmuslikku olukorda,
et kui türanniasse kaldunud võim,
olgu religioosne või riiklik, sunnib selgelt jumalakartmatusse,
peab alam võim, olgu kiriklik või riiklik,
vastu hakkama, selle arengu peatama
ja püüdma kindlustada, et säiliks tõeline vabadus
ja selline türannia ei leviks.
1550. a Magdeburgi tunnistus on vastupanuteooria keskne dokument.
Selle tähtsus teoloogia ajaloos on selles,
et kui tavaliselt peetakse meeles, et sarnased seisukohad,
kuidas toimida, kui võimud ületavad neile antud loomulikud
ja Jumala poolt seatud piirid, nagu määratleb Roomlaste 13,
ja muutuvad türanniaks,
siis leitakse, et vastupanuteooriaid
kasutatakse peamiselt reformeeritud maailmas.
Kuid reformeeritudki teoloogilised liinid toetuvad väga tugevalt
luterliku Magdeburgi tunnistuse joondumustele.
See on esimene protestantlik,
selge, luterlik määratlus selle kohta,
kuidas näha teoloogiliselt, eetiliselt ja piibellikult äärmuslikku olukorda,
kus ollakse vastamisi türanniaga.
Kui vaatame Piiblit, siis mis sina arvad, kas peab paika,
et Piiblis on teatud mõttes kaks liini?
Ühe järgi peab kristlane võimudele kuuletuma.
Ta võtab võime Jumala korrana. - See on Jumala loomiskord.
Ta maksab makse ja kuuletub.
Kuid kui Piibel lõpuni, Ilmutuseraamatuni läbi lugeda,
on võimud muutunud türanniaks, kes kiusavad taga, diskrimineerivad
ja tapavad kristlasi.
Tekib uus olukord, kus seda ei saa järgida ega kuuletuda,
kui võimud käsivad midagi, mis on Jumala Sõna vastu.
Kui ühiskond käsiks mingil seletamatul põhjusel
tappa väikelapsed,
ei saaks ükski kristlane sellega mingil juhul nõustuda,
kuna ta ütleks, et lapsed on Jumala loodud
ja neid tuleb kaitsta.
Abort just puudutabki seda teemat.
Algkoguduse ajal jäeti lapsed otseselt välja surema,
kui neid ei tahetud,
kus nad langesid loomade küüsi, või mõned viidi prostituutideks.
Erkki Koskiniemi tegi Soomes sel teemal põhjaliku uurimuse.
On olukordi, kus ühiskonnas on mingi jumalakartmatu komme või seadus,
siis pole kristlase kohus kuuletuda, vaid "mässata" ja öelda,
et seda nad ei järgi,
kuna eksisteerib kõrgem autoriteet - Kristus ja Tema Sõna.
Kristliku mõtlemise järgi on võimudelgi kõrgem, Jumala võim,
millele toetub võimude tõeline, moraalne autoriteet.
See toetub Jumala autoriteedile ja loomulikule moraalikorrale.
Seepärast ütlevad Luteri Kiriku usutunnistused sedagi,
et õigluse eesmärgil peab seadus toetuma loomuõigusele.
See huvitav teema võib tänases debatis absurdne näida.
Kuidas saab seadus olla õiglane või ebaõiglane?
Kas seadus ei määratle juba ise, mis on õiglane?
Positiivnegi õigus võib olla nii õiglane või ebaõiglane.
Mõõdupuuks on see, kas see põhineb loomuõigusele.
Seadus lähtub loomuõigusest,
mis väljendab seda, mis olemasolus on sihi- ja eesmärgipärane.
Kristlase seisukohast on see Jumala seatud hea seaduspärasus,
mis vastab ka Kümnele käsule meie loomiskorras.
Meie usutunnistused ütlevad,
et võimudel pole õigust midagi loomuvastast käskida.
Seda on otse öeldud.
Pean seda ajalooliseks anekdoodiks,
millel on tegelikult ulatuslikud tagajärjed,
et kui Magdeburgi 1550. a tunnistus kirjeldab äärmuslikku olukorda,
kus türannia on rekordmadalale langenud,
ja kaotab sel juhul oma legitiimse staatuse tõelise võimuna,
siis jõustuvad teised stsenaariumid.
Magdeburgi tunnistus toob näite,
kus võimud tahavad näiteks seadusandlikult kaotada abielu
või moraalse siivsuse, ning asendada selle seadusega,
mis avab tee tõelisele moraalitusele.
Sellise näite toob 1550. a usutunnistus.
Sel juhul on see loomuõiguse vastane.
See on ka jumalakartmatu ja patune, kuid eriti loomuõiguse vastane.
Sel juhul on võimud eriti sügavale vajunud.
Sel juhul otsustasid tolle usutunnistuse koostajad,
kes esindasid luterliku teoloogia, Luteri Kiriku,
ja seega kogu protestantliku kristluse klassikalist tuuma,
et siis peab sügavamalt järgi mõtlema.
Seos tänapäevaga on selles,
et oleme mitmes lääneriigis kohas,
kus võimud on seadusandlikult traditsioonilist abielu tühistamas
ja ümber sõnastamas. Abielu poleks enam see, mis varem.
Ja kui tuleme tagasi selle juurde, millest USA puhul rääkisime,
kus võim hakkab seda peale sundima
ja kodanikud ei pea midagi lihtsalt sallima,
mis on iseenesest teatud piirini mõistlik nõue
ja käib liberaaldemokraatia juurde, kuid nüüd nõutakse,
et soositaks, toetataks ja aktsepteeritaks uut moraali.
Sel juhul olemegi jõudnud nii madalale
nagu rääkis 1550. a Magdeburgi tunnistus.
Taas näeme, et mingi vana dokument polegi nii vana, vaid vägagi aktuaalne.
Uskumatult huvitav selles mõttes,
et 500 aasta eest olime samas seisus.
Mis siis tegelikult juhtus?
Nad koostasid selle tunnistuse ja korraldasid justkui mässu.
Osa luterlikke linnu ja piirkondi andis järele.
Tollalgi oli teatud protsent kristlasi, kes tahtsid nn rahu säilitada,
ja soostusid millega tahes. Magdeburgis otsustati teisiti.
Protestandid pidid tollal ka sõjalise Schmalkaldeni liiga moodustama
ja käsil olid suured, poliitilised stsenaariumid.
Tegemist oli enesekaitseliiduga aastail 1540-1560.
Eksisteerisid sellised olud
ja asju tuli sellest nurgast kaaluda.
Hetkel on sarnane olukord,
kus osade meelest on endiselt kaalul loomulik ja piibellik
ning Jumalat kuulatakse rohkem kui inimest. Osad aga mõtlevad,
et mis tahes otsuse puhul on alati parem näiline rahu säilitada
isegi kui vaimses mõttes hing kaotatakse
või see isegi füüsiliselt juhtub. Peaasi, et säilib rahu.
Tänagi on neid, kes nii mõtlevad.
Ja kompromissile lähevad.
Üks olukord, kus Magdeburgi tunnistus esile tuli,
oli Natsi-Saksamaal.
Dietrich Bonhoeffer lähtus toona just selle tunnistuse arusaamast.
Bonhoeffer esindas konservatiivseid,
parempoolseid sakslasi, teoloogilisi ringkondi ja ohvitsere,
kelle meelest Hitleri natsionaal- sotsialistlik võim Saksamaal
oli erandlik olukord ja nõudis erandlikke meetmeid.
Bonhoeffer lähtus Magdeburgi tunnistusest, Illyricuse teoloogiast
ja mainitud luterlusest ning leidis, et on jõutud sellise türannia olukorda,
kus on õigustatud mõtlemine, et see türanlik võim tuleb kukutada.
Bonhoeffer osales vastupanus Hitleri valitsuse vastu.
Põhimõte, mis ilmnes juba 1934. a Barmeni deklaratsioonis,
mis oli Saksamaa luterlike ringkondade ühisavaldus,
ütles, et kui riik,
kuigi nad keskendusid pigem füürerile,
hakkab kirikut kiriku siseasjades millekski sundima,
peab kirik kummardama kiriku isandat, Jeesust Kristust,
rohkem kui füürerit või riiki. Ja kirik järgis seda.
Tollase võimu ajal 1930. aastate Saksamaal
rahva enamus toetas seda. See oli formaalselt seaduslik.
Saksa seadused sisaldasid nii aaria pügalaid kui muud,
järelikult enamus toetas seda ja järelikult on see õige.
Paljud mõtlesid toona, et ju see siis ongi nii.
Võimud käskisid, et kirikutest tuleb vallandada töötajad
ja välja heita liikmed, kellel on juudi taust.
Nad olid pöördunud kristlusse ja ristitud kristlikus kirikus.
Aaria põhimõtete järgi tuli sellised kirikust välja heita.
Riik käsutas kirikut selle aluselisimates küsimustes
ja nõudis, et kirik kummardaks riiki, kuna enamus peab seda õigeks
ja seadus on seadus ning sellele tuleb kuuletuda.
Tollal kõlasid samad fraasid.
Tänasedki inimesed ütlevad, et kui enamus otsustab, siis nii on.
Nad ei pea imestama, miks sakslased niiviisi käitusid.
Ka siis mõeldi: enamus on otsustanud, järelikult teeme õigesti.
Kuid Tunnistuskiriku mehed leidsid, et kirikul on Issand Kristus,
loomuõigus kehtib endiselt ja kirikus kehtivad kiriku seadused.
Riik ei saa kirikut käskida, öelgu füürer või riik, mida tahes.
Kirik kuuletub oma Issandale, Kristusele.
Barmeni tunnistus tegi selle tollal avalikult jõuliselt selgeks
ja seda tabas totalitaarse riigivõimu viha.
Natsi-Saksamaa puhul oli tegemist sotsialistliku riigiga,
mis nõudis oma heaoluriiki ehitades, et võiks ka kiriku asju käsutada.
See nõudis ühtseid norme kõigile,
kõik pidid eranditeta tegema, mida riik käskis.
Kuid nood luteri, reformistlikud ja evangeelsed teoloogid
hakkasid Piibli, Kristuse ja loomuseaduse alusel vastu,
kes kuidas.
Aktiivne vastupanurinne tegutses Magdeburgi tunnistuse alusel.
Leiti, et ligimesearmastuse nimel ja niisamagi
ei saa lasta sel olukorral jätkuda.
Sama olukord tekkis taas kommunistlikus NSVLs
kus riik sekkus taas kiriku siseasjadesse.
Tekkis tagakius ja mõned otsustasid järgida Piiblit ja Kristust.
Nad otsustasid, et neil on see vabadus,
nad kuulutasid Sõna ja paljud saadeti vangilaagreisse.
Ja riik konfiskeeris hulgaliselt vara.
Kõigil neil totalitaarsetel liikumistel, olgu natsionaal-sotsialistlik
või rahvusvahelise sotsialismi järgne totalitaarne liikumine
või midagi vahepealset, on alati kolm ühisjoont.
Esiteks konfiskeerib totalitaarvõim võimule tulles
vooruslikelt kodanikelt relvad. Relvad peavad riigi käsutada olema.
Kellelgi ei või kodus relva olla, isegi mitte jahipidamiseks.
Teiseks tuli kaotada perede autonoomia.
Pereelu tuli alistada riigile.
Kolmandaks tuli kaotada usuvabadus.
Mis värvi totalitaarrežiim ka poleks, neid kolme rünnatakse kõikjal.
Kuna neist tekib selge vastupanu.
Kui peredel on autonoomia ja pere on ühiskonna alus,
ja eksisteerib usuvabadus, tähendab see,
et ükski totalitaarne riik ei saa kõike lõplikult käsutada.
Seepärast saadeti Hitleri võimule tulles kohe laiali
kiriklikud noorteorganisatsioonid ja need suunati Hitlerinoorte hulka,
mis oli üks riiklik noorteühendus, mille all kõik tegutsema pidid.
Ei tohtinud olla rooma-katoliiklikke ega evangeelseid noorteühendusi.
Need tuli alistada partei käsu alla, mis oli põhimõtteliselt riigi käsk,
kuna partei oli toona riik.
Need on esimesed asjad, kuhu sekkutakse,
et vaimne ja kõik muu vastupanu juba eos maha surutaks.
Kui keegi arvab nüüd, et need on dramaatilised näited ajaloost,
on see vestlus väga aktuaalne just algselt mainitud mõttes -
USAs tehakse neil tundidel
või on juba tehtud otsus, et seaduse jõuga
muudetakse kogu riigis abielu käsitlus.
See tähendab, et kõik peavad positiivse hoiakuga ütlema,
et on ühiskondlikult kasulik,
kui homoseksuaalsust saab harrastada abielu raames.
See tähendab sellega nõustumist.
Kui selleks luuakse uus institutsioon, luuakse uut ühiskondlikku hüve,
millega ei saa eriarvamusel olla.
Sama debatt käib ka meil siin Soomes.
Uuele kirikukogule anti äsja käsk,
et seal tuleb antud teemaga tegeleda.
Ja abielunägemus tuleb uuesti üle vaadata.
Kui jõustub sooneutraalse abielu seadus,
peab kirik küsima,
kas laulatame samasoolisi paare.
See vestlus on üliaktuaalne praegu, mitte üksnes ajalooliselt.
On huvitav, et selle teemaga tegeleti juba 500 aasta eest
ja juba Piibliski.
Klassikaline kristlik vastus on alati olnud selline, nagu seletasid:
Kristus on kõrgeim. Jumala Sõna on kõrgeim.
Selgitame lõpetuseks,
et see ei tähenda autoriteeti, mida tõdeb ka Magdeburgi tunnistus,
kus igaüks teeb oma järeldusi mingi piiblisalmi järgi.
See variant lükatakse täiesti ümber.
Asi pole individuaalsetes pügalates,
vaid alama võimu avalikus organiseerumises,
kui selline olukord peaks tekkima. See on ülitäpselt määratletud.
Praktikas tähendab see,
et kui mõne kiriku piiskop sellise laulatusega nõustuks,
peaksid üksikkirikuõpetajad Piibli põhjal ütlema, et ei tee seda
ja tagajärgedele alistuma.
Ja kui neid kirikuõpetajaid on piisavalt palju, on meil uus seis.
Kahjuks on meil Soome kirikus taustal olnud ka ametiküsimus,
kus stiiliks on olnud see,
mis ilmselt homoküsimuses jätkub,
et kui oled järginud südametunnistust ja öelnud Piibli arusaamade põhjal,
et ei taha teha koostööd naissoost kirikuõpetajatega,
siis on kirikust välja heidetud korraga rekordarv kirikuõpetajaid.
Viis kirikuõpetajat,
kel jäi selja taha kokku 175 aastat töökogemust,
heideti korraga välja.
Need nn tunnistus-kirikuõpetajad heidetakse välja,
kuna nad pole järginud kiriku usutunnistust. See on koomiline.
Kõik muu paistab sobivat peale usutunnistuse järgimise.
Meil on saateaeg taas otsakorral, kui siin suuri asju käsitleme.
Kuidas julgustaksid kõiki,
eriti neid, kel jumalariigis mingi vastutus on,
sellise tuleviku ees, kus peame ehk otsustama,
kas kuuletuda võimule, mis käsib teha midagi,
mida Piibel patuks nimetab?
Peame jääma Kristusesse, Piiblisse, Jumala Sõnasse,
ja loomuõiguse juurde, mis puudutab ühiskondlikke asju.
Peame sellest kõigest kinni pidama.
Kompromissi tee on alati hävingule määratud.
On hea meeles pidada, et Kristus on juba võitnud
ja võidab selleski asjas.
Oleme siin rääkinud ajaloolistest eeskujudest.
Nii nagu Hitleri või NSVL võimul,
ei õnnestu ka Obama või Clintoni võimul kristlust hävitada.
Isegi kui tuleb raskeid aegu, võidab Kristus neis asjus ikkagi.
Lõppseisus satuvad ajaloo prügikasti
ikka pigem riigiusulised.
Kristus ja Kristuse kirik ei kao. Rasked ajad võivad tulla,
kuid meid julgustab reaalsus, mida loeme Pauluse kirjadest -
julgelt tulevikku vaatamine, ja usaldav hoiak.
See on Jumala hea töö. Ta loob ja arendab midagi uut.
Ta toob oma koguduses esile
tõelist indu pühenduda tõelistele juurtele.
Selle kaudu võib Jumal oma kogudust
Püha Vaimu kaudu tõhusamalt kasutada.
Ka selliste kahetsusväärsete asjadega käib kaasas Jumala kaitse.
Aitäh selle julgustuse eest, Juha Ahvio!
Õnnistust sinu ellu ja töösse!
Aitäh, head vaatajad!
Elame dramaatilistel aegadel, kus tehakse vapustavaid otsuseid,
mis mõjutavad tulevasi põlvkondi,
kuid Kristus on Issand
ja Tema Sõna on muutumatu, eksimatu ja püsiv.
Selles on hea rahumeeli jätkata.
Õnnistatud nädalat!
Kohtumiseni nädala pärast taas Piiblikohvikus!
Tõlge: Monika Jaaguri