CAFÉ BIBELN
Välkommen till Café Bibeln.
I dag har vi ett viktigt ämne.
Jag är glad att ha familjerådgivaren och psykoterapeuten -
Saara Kinnunen som gäst. Välkommen. - Tack.
Dagens ämne är kopplad till din ganska nya bok -
som redan tryckts i en tredje upplaga.
Det visar hur viktigt det är att försonas med livet -
vilket också är bokens titel.
Hur blev det ämnet så viktigt och centralt för dig -
att du ville skriva en bok om det?
Jag har ju arbetat i 30 år som terapeut och själavårdare -
och försoningstemat återkommer ju ständigt.
Det må röra försoning i parrelationer, -
jag arbetar ju mycket med parterapi, -
eller helt enkelt personlig smärta.
Att försonas med sig själv -
eller med sina misstag, anklagelser -
eller med det förflutna, den smärta som åsamkats oss -
i ungdomen eller barndomen och som vi bär med oss.
Jag kände att jag ville fördjupa mig i det ämnet.
Alla har något i sitt förflutna, i sina erfarenheter, -
som man borde försonas med. Vi ska prata mer om det.
Men en viktig dimension är den kristna tron -
och å andra sidan det terapiarbete du utför.
Hur har du personligen fått dem att fungera ihop?
Det är något jag fått fundera mycket på.
När jag började läsa psykologi -
omfattade utbildningen förstås bara kunskaper i psykologi.
Men jag hade själv en stark kallelse till andligt arbete.
Jag hade en ambitiös idé om hur jag skulle få ihop det.
Men länge arbetade jag som om det var två separata fält.
Tills jag insåg att exempelvis ordet "frälsning" -
som ju är centralt i kristen tro -
har tre betydelser på grundspråket: -
den för oss välkända "eviga frälsningen" -
men vi har även "läkning" och "befrielse".
Det gav mig en wow-känsla.
Att Gud i sin frälsningsplan intresserar sig för vårt eviga liv -
men också av hur det går för oss -
och hur vi mår. Så Gud vill läka -
såren och smärtan som livet orsakat.
Det var nyckeln som gjorde att jag fick ihop -
lidandet som orsakas av livets törnar, kriser och trauman -
med Guds intresse för det.
I en av dina texter -
citerar du Jer 30:17: -
"För jag ska låta dig bli frisk -
och läka dina sår, säger Herren, -
dig som man kallar 'den fördrivna', -
'Sion som ingen frågar efter'."
Så Gud bryr sig om läkningen och smärtan.
Och det framgår där att läkningen inte sker plötsligt.
Precis som när ett sår läker tar det tid.
Och Gud är med under läkningsprocessen -
genom att Han har en bra plan för varje liv.
Men förverkligandet av den hindras av att vi lever i en fallen värld.
Våra föräldrar förmådde inte bättre, -
vi har människor omkring oss som skadar oss, våra livsöden...
Så vårt liv nu kan vara rätt långt från det Gud planerat för oss.
Så själavård och terapi är på sätt och vis -
att föra människans utveckling i riktning mot läkning.
Så det åtminstone närmar sig Guds ursprungliga avsikt.
Fast helt förverkligas det ju aldrig här på jorden.
- Sår läker ju inte på ett ögonblick. - Verkligen inte.
Finns det en risk att vi andligt söker genvägar -
och inte accepterar processen som läkningen kräver?
Ja det är något som ofta kommer upp vid själavård -
och vid terapi som inkluderar en andlig dimension.
Människor berättar att de är plågade, mår dåligt, -
är utmattade och deprimerade. Deras tolkning är: -
"Jag är så fjärran från Gud. Gud har nog övergett mig.
Jag tror nog inte på rätt sätt eftersom jag mår så dåligt."
Då är vår professionella uppgift att belysa -
att det faktiskt är två skilda saker.
Där finns relationen till Gud och oavsett hur du mår är du Guds barn.
Vi jobbar också för att du ska kunna må bättre.
Så hur du mår är inte en andlig fråga.
Dock, det inre landskapet, hur vi mår psykiskt -
påverkar det andliga livet.
En psykiskt skör person -
påverkas lätt av olika strömningar -
för han är på sätt och vis lite "jaglös".
Och en person med svag självkänsla -
har ju svårt att ta till sig att han är värdefull i Guds ögon -
och att Gud älskar honom.
Och den som söker acceptans genom prestationer -
präglas även i sitt andliga liv av ansträngning och prestation.
På så sätt påverkar hur vi mår även vårt andliga liv.
I ditt jobb har du sett och skriver i boken om att det finns tre områden -
där det är extra viktigt att försonas.
Ett av dem rör händelser i det förflutna.
Det är viktigt därför att det ger förståelse för "varför".
"Varför mår jag som jag mår?"
För man kan ju också tänka: "Varför bry sig om det som varit?"
"Gräv inte i det förgångna."
Då fokuserar man på bibelstället: "Se, jag gör allting nytt."
Allt gammalt är borta.
Men vi bär med oss det förflutna.
Därför är det bra... Fast alla har inte behov av att titta bakåt.
De mår bra ändå.
Men de som ständigt mår dåligt och har ångest -
kan fråga: "Var kommer detta ifrån? Vad är roten till det?"
Eller en otrygg person: "Var har jag lärt mig vara otrygg?"
När man kommer till insikt -
exempelvis när det gäller självacceptans: -
"Det beror ju på att jag alltid blivit kritiserad och jämförd.
Jag har alltid varit sämre. Klart jag inte kan acceptera mig själv."
Då kan man lära sig att tänka: -
"Jag är inte dålig men jag har fått för mig att jag är det -
och bakgrunden till det är..."
Insikten är det som...
På ett vis är det också att möta sanningen.
Som det står i Guds Ord: "Du älskar sanning i hjärtat..." -
så även på det här sättet, genom insikt.
Det måste vara viktigt att förstå, för som du nämnde -
kan någon tro att problemet är andligt.
Att Gud inte accepterar mig. Fast egentligen har såren -
orsakats av att andra människor inte accepterat oss, -
kanske rent av våra föräldrar, eller andra viktiga personer.
Precis den frågan kan ställas i terapin.
Om personen känner att Gud inte accepterar honom och -
att han borde vara bättre, då frågar vi: -
"Vem har sagt att du inte duger?
Vem har sagt att du borde vara bättre?"
Så man förstår att roten till -
den förvrängda gudsuppfattningen finns i livserfarenheterna.
Ett nära angränsande område är accepterandet av sig själv.
Att man är en bristfällig, trasig, ofullkomlig människa.
Ett tag pratade man ganska mycket om det -
men tydligen är det fortfarande en viktig fråga.
När jag var ung pratades det väldigt mycket i samhället -
om självacceptans. Men det spårade kanske ur lite ibland.
Vad säger du om det?
Självacceptans som ett problem som dyker upp vid själavård -
är ju något stort och smärtsamt.
För vi har ett behov av att vara goda och framgångsrika.
Särskilt kristna människor när -
deras ögon öppnas och de inser -
att de har gjort dåliga val, att de gjort fel.
Eller när man som äldre inser -
att mitt sätt att agera har skadat mina barn -
eller att jag varit tanklös eller oförstående -
och i deras liv syns nu smärtan jag orsakat.
Det är ju enormt mycket att bearbeta.
Det är förståeligt att det är svårt att acceptera sig själv -
och att förlåta sig själv.
Vad säger du om det som du nu pratar om: -
Finns det en risk att man liksom accepterar -
även sådant man borde sörja över att man har gjort?
Att man liksom inte ser att man sårat andra människor.
Man bara accepterar: "Sådan är jag."
Ja. "Jag är vad jag är och kan inte ändra på det."
Man kommer inte så långt på den vägen.
Men bra att du nämnde sörjandet.
För under läkningsprocessen är det en oerhört viktig fas.
Till exempel när man förstår att man gjort dåliga val och -
orsakat problem för andra människor, så...
Vid sidan av att man är illa till mods och ångrar sig -
borde det även finnas sorg.
"Fy vad jag ställt till det."
"Hur annorlunda den andres liv, och även mitt, hade varit -
om jag kunnat agera annorlunda."
Sorgen är en läkande känsla i den psykiska processen.
Den skapar utrymme för... För det första skapar den insikt -
men därefter gör den plats för något nytt.
Till exempel för att ta emot förlåtelse -
men också att förlåta sig själv.
Om vi backar till den kristna tron och kopplar den till det här.
Hur tänker du att tron hjälper personen att acceptera sig själv?
Här kommer just skillnaden fram -
mellan terapi utan Gudsdimension -
och terapi och själavård där Gudsdimensionen finns med.
För Guds förlåtelse...
Det kommer en förlåtelse utifrån som jag kan ta emot.
När Gud säger: "Jag kastar dina synder -
i havets djup och glömmer dem" -
så är det ju en dimension som världslig terapi inte har.
Vi glömmer ju inte, fast vi bearbetar våra felaktiga val.
När det gäller Guds förlåtelse -
så glömmer vi ju inte då heller -
men när de anklagande tankarna kommer: "Men vad har du gjort!", -
då kan vi tala förstånd med känslorna genom att åberopa Guds Ord: -
"Gud har förlåtit mig.
Vem är jag att förminska Hans förlåtelse och Jesu korsarbete -
genom att fastna i att inte förlåta mig själv?"
Så själva evangeliet kan vara väldigt läkande?
Evangeliet är själva kärnan i läkningen på just detta område.
Då måste man ta på allvar det som Paulus sade i Fil 3: -
"jag glömmer det som ligger bakom" och sedan: -
"Låt oss bara hålla fast vid det vi nått fram till."
Jag tycker det är så sunt och underbart sagt.
Det betyder att när jag har bearbetat -
då kan jag lämna det bakom mig.
- Det handlar inte om att släta över? - Nej.
- Eller "jag är som jag är och har gjort vad jag gjort".
Man tar det på allvar.
- Precis. - Och så går man igenom det.
Det tredje området i boken, -
som också är väldigt stort förstås, -
är relationen till andra människor. Försoning med andra människor.
Det är smärtsamt för många.
Det hänger samman med de föregående områdenas försoning -
med det förflutna och mig själv.
Där finns ju förövare, alltså personer -
som åsamkat mig smärta, kris och trauman.
Mitt jobb är ju primärt att leda folk till försoning i sina relationer.
Par-, syskon-, släktrelationer och så vidare.
Och jag har fått en stor insikt om -
att försoning mellan människor också är en av Guds grundtankar.
Tänk bara på änglarnas budskap på julnatten.
Alltså Guds första budskap -
i samband med Jesu födelse: "Frälsaren är född" och -
"frid på jorden bland människorna".
På något sätt är budskapet att Guds avsikt -
är att vi samsas med varandra.
Där har vi mycket att bearbeta.
Låt oss ta upp en svår fråga i sammanhanget.
Bibeln uppmanar ju oss att leva i fred med alla människor -
så långt det är möjligt och beror på oss.
Men ibland är det så, som till exempel i ett fall -
där en dotter ville ha kontakt med sin far.
Hon ville försonas men fadern vägrade träffa henne.
Fast hon reste hundratals kilometer till orten där fadern bor -
och försökte få till ett möte -
så lyckades hon inte. Vad ska man göra -
när den andre inte går med på försoningen -
som man själv önskar av hela sitt hjärta?
Detta är ju bland det allra smärtsammaste.
För vi tänker att försoning i relationer -
betyder att vi får verklig kontakt.
Men försoning i just dessa fall då den andra parten inte vill -
handlar om hur jag kan försonas med saken.
Det betyder att jag kan bearbeta det -
utifrån att jag har gjort min del.
Jag har tagit steg mot försoning. Mer kan jag inte göra.
Och för att komma framåt -
när den andre varken vill diskutera eller försonas -
gör vi faktiskt ibland så att -
tillsammans med personen som önskar försoning -
för vi i bön den andres synd till Gud och korset.
Värdet i detta ligger i att det tar udden av smärtan.
Gud läker det såret och den smärtan.
Även om inget förändras i praktiken -
börjar saken förändras i personens sinne.
Det kan också vara en försoning.
Man kan försonas utan att något förändras.
Du skriver i ett sammanhang om att -
det är orimligt att kräva... När det verkligen är så -
att någon önskar försoning.
Strävar efter det som i mitt exempel.
Reser till platsen och gör allt men den andre vill inte.
Då är det orimligt att kräva -
att försoningssökaren resten av sitt liv -
skulle vara bunden av att den andre inte vill gå till mötes.
Precis. Hans uppgift är då att bearbeta saken -
med sig själv och med Gud.
Så att han kan lämna även det bakom sig och -
gå vidare därifrån.
Föräldrar och barn är ju förstås ett område.
Men det finns ju även situationer helt motsatta den jag berättade om.
Där man måste ha med varandra att göra, till exempel på jobbet.
Och där det inte finns någon försoning.
Någon har sårat någon eller blivit sårad.
- Vad kan då hjälpa? - Bra fråga.
I sådana fall ger vi ofta rådet att...
Om den andre fortsätter att såra mig och jag måste vara där -
i familjen, släkten, på jobbet som du sade.
Då kan man använda fantasibilder.
Man lär sig och övar på att fantisera.
Man kan föreställa sig till exempel att -
man har en glaskupa över sig -
som den andres sårande ord studsar emot.
De kommer inte in i mitt hjärta. Jag tar inte emot dem.
De sårar mig inte längre.
Det är hans problem och hans skam.
Nu kommer vi till en intressant fråga.
Som kristna betonar vi ju ofta ödmjukhet, vänlighet och liknande -
vilket är helt rätt, det finns även i Bibeln.
Men någonstans går gränsen till att -
det är fel att ständigt låta sig trampas på.
Må det så vara en arbetskamrat, överordnad, maka/make.
Finns det en gräns där man vänligt men bestämt bör säga: -
"Jag accepterar inte att bli definierad av dig -
som man, kvinna eller på annat sätt".
Ja, absolut finns det en gräns.
Någon har sagt att "om någon sårar dig en gång -
så är det hans problem och skam". Att han beter sig oförskämt alltså.
"Men sårar han dig två gånger då är det ditt problem."
Så mitt ansvar är att berätta för den andre: -
"Det där sårar. Så kan man inte göra. Jag accepterar det inte."
För den andre kanske inte förstår att han sårar.
Eller så bryr han sig inte.
Men jag ansvarar för att sätta mina egna gränser.
Tiden börjar ta slut och vi har... Det är enormt stora frågor och -
jag kan inte nog rekommendera din bok -
"Sovintoon elämän kanssa" ("Att försonas med livet").
I den går du grundligt igenom alla tre områdena.
Den är en bra spegel som kan an- vändas för att reflektera över livet -
och hur man själv tänker.
Sedan kan man ju söka hjälp.
Men ge oss ett sista råd -
om vi ser att någon lider inom något område -
och det uppenbart inte finns någon försoning.
Hur kan då någon utifrån hjälpa i den situationen?
Man kanske inte är involverad men man ser att någon lider.
Det är besvärligt. Säger vi: -
"Du behöver hjälp eller terapi." -
kan dörren slå igen omedelbart.
Men om vi umgås med personen ett tag -
så vi kan prata, lyssna och visa vårt intresse.
Då kan den andre också börja inse -
vilka problem som finns och...
Ett ljus kan dyka upp i hans tunnel -
så han ser att det går att komma vidare.
Särskilt om man kan berätta -
vad man själv kämpat med och hur man kommit vidare.
Tack Saara Kinnunen för att du kom och pratade med oss.
Jag vill än en gång rekommendera din bok -
och önska Guds välsignelse till ditt viktiga arbete som terapeut.
Kära vänner. Den här är bra för man får fundera över -
vilka de ömma punkterna i mitt liv är -
och vad jag borde bearbeta.
En för mig viktig och kär person brukar säga: -
"Vi ska inte 'förandliga' saken på fel sätt."
Alltså, har du smärta i ditt liv -
som inte beror på att Gud inte älskar dig -
utan har uppstått på annat sätt -
till följd av att andra sårat dig -
så är det ingen skam, utan klokt, att söka hjälp -
och få prata med någon professionell.
Gud välsigne din vecka så ses vi igen i Café Bibeln.
Stöd Himlen TV7!
I Sverige: Swisha din gåva till 123 677 9300
Stöd Himlen TV7! I Finland: Ring 0600 10070 (10,01 EUR + lna)
Översättning: Marita Hallgren Himlen TV7