PIIBLIKOHVIK
Tere tulemast taas Piiblikohvikusse!
Täna meil on tähtis teema
ja mul on hea meel tervitada
perenõustajat ja psühhoterapeuti Saara Kinnuneni. Tere tulemast!
Meie tänane tähtis teema
on seotud sinu suhteliselt uue raamatuga,
millest ilmus juba kolmas trükk. See näitab,
kui tähtis teema on lepitus eluga,
nagu on sinu raamatu pealkiri "Sovintoon elämän kanssa".
Kuidas see teema sulle nii tähtsaks sai,
et sellest kirjutada tahtsid?
Olen teinud 30 aastat teraapia ja hingehoiutööd.
Leppimise teemat esineb seal pidevalt.
Olgu see siis leppimine peresuhetes,
kuna perenõustajana tegelen ka paariteraapiaga,
või inimeste isiklikud valud,
leppimises iseendaga
või patustamiste ja süüdistustega.
Või leppimine minevikuvaludega,
mis on saadud lapsepõlves või nooruses
ja mida kaasas kantakse.
Tundus, et tahaksin selle teemaga rohkem tegeleda ja sellest kirjutada.
Ja igaühel on midagi minevikus ja kogemustes,
millega on vaja leppimiseni jõuda. Räägime sellest kohe rohkem.
Üks tähtis mõõde on siin see, et ühel pool on kristlik usk
ja teisel pool teraapiatöö, mida sinagi teed.
Kuidas sina isiklikult need omavahel kokku oled sobitanud?
Olen pidanud sellele üsna palju mõtlema,
sest kui kunagi psühholoogiat õppima läksin,
sisaldas õpetus üksnes psühholoogilist teavet.
Mul endal oli aga tugev kutsumine vaimsele tööle
ja mul oli auahne soov need kaks ühendada.
Kuid tegin kaua tööd nii, et need kaks ala olid lahus.
Kuni mõistsin või keegi targem ütles või lugesin kuskilt,
et sõnal 'pääste', mis on kristlikus usus keskne,
on originaalkeeles kolm tähendust.
Igavene pääste, mis meile tuttav on,
kuid seejärel ka paranemine ja vabanemine.
See oli mulle suur elamus,
et Jumal on huvitatud oma päästeplaanis
meie igavesest elust, kuid sellestki, kuidas meil läheb
ja kuidas me end tunneme.
Jumal tahab parandada neidki haavu ja sedagi valu,
mida elu kaasa on toonud.
See oli minu jaoks võti,
kuidas ühendada valu,
mis johtub elu löökidest, kriisidest, traumadest
ja et Jumal on sellest huvitatud.
Tsiteerisid ühes oma kõnes Jeremija 30:17 kirjakohta,
kus öeldakse: "Sest ma tahan lasta kasvada sulle korba
ja ravida sind sinu haavadest, ütleb Issand,
sellepärast et sind on nimetatud hüljatuks:
'Siion, kellest ükski ei hooli!'"
Jumal hoolib paranemisest ja valudest.
Seal tuleb ka hästi esile, et paranemine ei toimu üleöö,
nagu meie haavadki. See võtab aega
ja Jumal osaleb selles paranemisprotsessis.
Selles mõttes,
et kui Jumalal on hea plaan meie kõigi elude jaoks,
aga see ei saa teostuda, kuna elame pattulangenud maailmas.
Meie vanemad pole olnud piisavalt osavad,
meid ümbritsevad inimesed, kes on meile sinikaid tekitanud,
nii et meie elu võib hetkel olla väga kaugel sellest,
mis Jumalal plaanis oli.
Teatud mõttes on hingehoiutöö ja teraapia see,
et juhime inimese kasvu
paranemise suunas, et see kuidagigi Jumala algsele plaanile sarnaseks.
Kuid täiuslikuna see siin maa peal ei teostu kunagi.
Kui öeldakse, et lasen kasvada korba, ei sünni see ju ühe hetkega.
Tõepoolest mitte.
Kas siin võib olla risk, et otsime siin vaimselt otseteed
ega nõustu kristlastena protsessiga,
mida haavadele korba kasvatamine nõuab.
Seda kohtab hingehoius väga tihti,
ja ka teraapias, kus on ka vaimne mõõde.
Räägitakse ahistusest, et on halb tunne,
et ollakse kurnatud ja masenduses,
ja seda tõlgendatakse Jumalast kaugel olemisena
või arvatakse, et Jumal on hüljanud.
või ei olda õigesti usus, kuna tuntakse end nii halvasti.
Siis on professionaalide ülesanne valgustada,
et need on kaks ise asja.
Suhe Jumalaga ei muutu, kui halvasti sa end ka ei tunneks,
sa oled Jumala laps.
Seejärel teeme tööd selleks, et sa võiksid end paremini tunda.
See, kuidas me end tunneme, ei ole vaimne küsimus.
See, milline on meie meelemaastik ja kuidas me end psüühiliselt tunneme
mõjutab meie vaimset elu.
Psüühiliselt õrn inimene
on aldis erinevatele vooludele, kuna ta on otsekui ilma minata.
Või inimesel, kellel on madal enesehinnang.
viletsa enesehinnanguga isikul
on raske aktsepteerida ja omaks võtta, et ta on Jumalale kallis ja armas.
Selline inimene,
kes on püüdnud sooritustega heakskiitu saavutada,
näeb ka vaimset elu ponnistamise ja sooritustena.
Nii mõjutab meie enesetunne ka meie vaimset elu.
Oled oma töös kohanud ja räägid oma raamatus kolmest valdkonnast,
kus leppimisele jõudmist eriti vaja on.
Üks neist on minevikusündmused.
See on selle mõttes oluline, et aitab aru saada,
miks tuntakse end nii nagu tuntakse.
On mõttesuundi, mille järgi pole vaja minevikus kaevata,
ja rõhutatakse tähelepanu pööramist kirjakohtadele:
Mina loon uut ja vana on möödas.
Kuid kanname oma minevikku kaasas.
Kõik inimesed ei vaja minevikku vaatamist,
kuna tunnevad end hästi.
Aga nende puhul, kes end pidevalt halvasti ja ahistatuna tunnevad,
tekib küsimus, millest see johtub ja mis selle juured on.
Või kust on turvatundeta inimene selle tunde omandanud?
Kui sellest aru hakatakse saama,
leitakse, et asi on iseenda mitte aktsepteerimises.
See johtub sellest, et mind on alati kritiseeritud või võrreldud,
ja olen alati halvem olnud, seega ma ei saa end aktsepteerida.
Sel juhul võib õppida mõtlema,
et ma ei ole halb, aga mul on tekkinud enda suhtes usk,
et ma olen halb. Ja see ongi asja taust,
ja asjast saadakse nii aru.
Teatud mõttes on see ka tõe kohtamine.
Jumala Sõna ütleb, et Ta tahab tõde ka kõige sügavamais paigus,
siis võib seda ka nii mõista.
Kas siin on tähtis ka see,
et võidakse arvata, et tegemist on vaimse probleemiga?
Et Jumal ei aktsepteeri mind,
kuigi tegelikult on haavad saadud inimeste seas,
kui pole leitud ehk oma vanemate
või teiste oluliste inimeste heakskiitu.
Just seda võimegi teraapias küsida,
kui inimesel on tunne, et Jumal ei aktsepteeri teda,
ja ta peaks parem olema.
Küsime: Kes on sulle öelnud, et sa pole piisavalt hea?
Kes on öelnud, et pead parem olema?
Tuleb mõista, et minu moonutatud jumalapildi juured
johtuvad elu kogemustest.
Teine, sellega lähedalt seotud valdkond,
on iseenda aktsepteerimine.
Aktsepteerimine, et ollakse puudulik, katkine,
et ei olda täiuslik jne.
Sellest räägiti mingil ajal palju,
kuid see on endiselt tähtis teema.
Minu noorusajal räägiti ühiskonnas iseenda aktsepteerimisest väga palju.
Vahepeal läks see veidi valedesse rööbastesse.
Mida sina selle kohta ütled?
Iseenda aktsepteerimine probleemina,
mida hingehoius näeme,
on väga suur ja valus teema.
Kuna meil oleks nagu vajadus olla head ja edukad.
Ja eriti kristlastel sellistel puhkudel,
kui silmad avanevad ja nähakse, et on tehtud valesid valikuid,
et on eksitud.
Või kui lapsevanemad mõistavad,
et mingi nende tegevus on kahjustanud nende lapsi,
või et nad on olnud mõtlematud ja pole aru saanud.
Ja nüüd näeb laste elus valu, mida lapsevanem on tekitanud.
See on ju tohutu valdkond, mille kallal tuleb tööd teha.
Tuleb mõista, et on raske end aktsepteerida,
ja raske endale andeks anda.
Mis sa arvad,
kes enda aktsepteerimise juures eksisteerib risk,
et aktsepteerin ka seda,
mida peaksin kahetsema?
Ma nagu ei näe, et olen haiget teinud ja aktsepteerin,
et selline ma olengi.
Et selline ma olen ja selliseks ma jään?
Sellel teel väga kaugele ei jõua.
Hea, et mainisid kahetsemist.
See on tervenemisprotsessis üks olulisemaid etappe.
Näiteks, kui mõistetakse, et on tehtud valesid valikuid
ja teistele probleeme põhjustatud.
Halva tunde ja kahetsuse kõrval
peaks tõesti tulema ka leinamine.
"Oh häda, mida ma teinud olen!
Kui teistsugune oleks võinud olla tema ja minu elu,
kui oleksin osanud teistmoodi elada!"
See lein ja kurbus on psüühilises tervenemisprotsessis tervendav tunne.
See teeb ruumi,
esiteks toob see mõistmise, kuid teeb ka ruumi millelegi uuele.
Näiteks andeksandmise vastuvõtmisele
ja ka endale andestamisele.
Kui ühendame selle siinkohal kristliku usuga,
kuidas aitaks see inimesel ennast aktsepteerida?
Siin tekibki vahe sellise teraapia,
kus pole Jumala mõõdet,
ja sellise teraapia ja hingehoiu vahel, kus on Jumala mõõde.
Jumala andeksandmine.
Et väljastpoolt mind lähtub andestus, mille võin vastu võtta.
Kui Jumal ütleb, et viskan su patud mere põhja
ega mäleta neid enam.
on see mõõde, mida maises teraapias pole.
Meil ei teki mälukaotust,
kuigi töötleme oma valesid valikuid.
Aga kui tegemist on Jumala andeksandmisega,
ei teki meil siiski mälukaotust,
kuid süüdistavate mõtete korral, mida ma küll teinud olen,
võime tunnetele mõistuse pähe panna.
ehk toetuda Jumala Sõnale: Jumal on mulle andeks andnud.
Kes ma selline olen, et Jumala andestust
ja Jeesuse ristitööd viletsamaks muudan
selle läbi, et keeldun endale andestamast?
Siin võib evangeeliumil endal suur tervendav tähendus olla.
Evangeeliumil on keskne koht selles valdkonnas tervenemisel.
Peame võtma tõena
Pauluse sõnu Filiplaste 3. peatükis,
Unustame kõik, mis on selja taga,
ja jätkame teed sealt, kuhu me jõudnud oleme.
Minu meelest on see väga tervelt ja hästi öeldud.
See tähendab, et asjaga on tegeletud
ja siis saab selle selja taha jätta.
Asi pole millegi varjamises või väitmises, et selline ma olengi,
ja tegin, mida tegin, vaid seda võetakse tõsiselt
ja tegeletakse sellega. - Täpselt.
Kolmas valdkond, mida mainid, mis on samuti suur teema,
on suhe teiste inimestega.
See on paljudele valus teema.
Sest juba kaks eelmist - leppimine mineviku ja iseendaga,
sisaldavad subjektidena teisi,
kes on tekitanud mu elus kriise, valusid ja traumasid.
Enamus minu tööst hõlmab leppimist inimsuhetes.
Paarisuhetes, õdede-vendade ja sugulaste vahelistes suhetes jne.
Siin olen jõudnud suurele järeldusele,
kuidas leppimine inimsuhetes
on samuti üks Jumala põhimõtteid.
Mõtle inglite sõnumile jõuluööl!
Jumala esimene sõnum maa peale seoses Jeesuse sünniga oli:
Päästja on sündinud, ja seejärel öeldakse:
Rahu maa peal ja inimestest hea meel.
Sõnumiks on Jumala tahe,
et elaksime teiste inimestega leppimises.
See nõuab palju tööd.
Võtame siinkohal käsile ühe raske teema.
Piibelgi õhutab meid kõigiga rahus elama,
nii palju kui meist sõltub.
Vahel see aga ei õnnestu.
Oli üks juhtum, kus tütar otsis ühendust isaga
ja soovis lepitust,
kuid isa ei nõustunud tütrega kohtuma.
Ja isegi kui tütar sõitis isa juurde,
sadade kilomeetrite kaugusele, et kohtuda, see ei õnnestunud.
Mis siis aitab, kui teine ei nõustu leppima,
kuigi sina seda südamest soovid?
Need ongi valusaimad juhtumid.
Sest mõtleme,
et leppimine inimsuhetes tähendab tõelisse osadusse jõudmist.
Aga leppimine inimsuhetes puhkudel, kus teine seda ei soovi,
siis peame meie selle asjaga kuidagi leppimiseni jõudma.
Ma võin töödelda seda küsimust nii:
Mina olen teinud omalt poolt kõik,
olen teinud samme lähenemiseks ja leppimiseks,
rohkem ma midagi teha ei saa.
Vahel teeme edasi liikumiseks,
kui teine ei soovi ei kõnelda ega leppida,
et viime palves lepitust sooviva poolega
lepitust soovimatu poole patu
või väärteo Jumala ette ja ristile.
Mõte on siin selles, et valu teravik murdub,
Jumal ravib seda haava ja valu.
Et kuigi praktikas midagi ei muutu,
siis inimese enda mõtteis hakkab asi muutuma.
Ka see võib olla leppimine.
Jõuad leppimiseni, kuigi midagi ei muutu.
Kirjutasid kuskil ka sellest,
et kui on tõesti nii,
et keegi soovib leppimist,
püüab igati, nagu varem toodud näites,
läheb kohale ja teeb kõik, kuid teine ei taha,
siis oleks kohatu nõuda lepituse otsijale,
et ta peaks elu lõpuni sellega seotud olema,
kui teine pole nõus vastu tulema.
Täpselt. Tema ülesanne on see asi
iseenda ja Jumalaga lõpuni töödelda,
et ta saaks selle selja taha jätta ja jätkata sealt, kus ta on.
Vanemad ja lapsed on teine valdkond.
Kuid on ka valdkondi, kus olukord on vastupidine.
kus peab pidevalt kellegagi kokku puutuma, näiteks töö juures
ja seda leppimist pole.
Keegi on solvanud ja keegi on solvunud.
Mis sel juhul aitab?
Hea küsimus. Sellistes olukordades,
kus teine pool pidevalt solvab või teeb haiget
ja pead temaga pidevalt kokku puutuma,
kas peres, sugulaskonnas või tööl,
võivad abiks olla kujutluspildid.
Õpetame ja harjutame neid kujutluspilte.
Võib näiteks ette kujutada, et mu ümber on klaaskuppel
ja teise solvavad sõnad põrkuvad vastu seda kuplit
ega pääse mu südamesse ja naha alla. Ma ei võta neid vastu.
Ma ei solvu enam nende peale ja see on tema probleem ja häbi.
Siinkohal kerkib esile huvitav teema,
et kui kristlastena rõhutame tihti alandlikkust,
rõhutame sõbralikkust, ja need ongi Piiblis olemas,
siis kuskilt jookseb piir,
et on vale lasta pidevalt endast üle käia.
See puudutab kõiki - töökaaslasi, ülemust, abikaasat.
Kas on olemas piir, kus tuleb selgelt, kuid sõbralikult öelda,
et ma ei nõustu sellega
ega lase sul määratleda end naisena või mehena või mida tahes.
Jah. See piir on kindlasti olemas.
Keegi ütles kunagi nii: Kui keegi sind korra solvab,
on see tema probleem ja häbi, et ta nii jultunult käitub,
aga kui ta sind kaks korda solvab, on see sinu probleem.
Minu vastutusel on öelda teisele, et miski teeb haiget
või et nii ei tohi käituda või seda ma ei aktsepteeri.
On võimalik, et teine ei taju ega tea, et teeb haiget.
On ka võimalik, et ta ei hooli.
Aga mina vastutan oma piiride määratlemise eest.
Meie aeg on peaaegu otsakorral ja need on ulatuslikud teemad.
Soovitan soojalt sinu raamatut "Sovintoon elämän kanssa",
kuna käsitled kõiki kolme teemat selles väga põhjalikult.
Ja see on hea peegel, mille abil oma elus toimunule mõelda
ja mis sellest kõigest arvata
ning siis võib neis asjades ka abi otsida.
Anna veel nõu selleks puhuks,
et kui näeme teist mingis valdkonnas kannatamas,
ja seda lepitust pole näha,
kuidas saab väljastpoolt selles olukorras abiks olla.
Sa pole ehk ise asjaosaline, kuid näed teist kannatamas.
See on raske küsimus.
Kui ütleme teisele, et ta vajab abi või teraapiat,
võib kohe kaitsemüür ette tõusta.
Kuid mingil moel teise kõrval olemine ja neist asjust rääkimine
ja kuulamine ja huvi näitamine
võib aidata teisel mõista, millised sõlmed tal eksisteerivad.
Tal võib tekkida tunneli otsas valgus,
et on võimalik edasi pääseda.
Eriti kui aitajal on jagada probleeme,
millega on ise tegeletud ja millest on jagu saadud.
Aitäh, Saara Kinnunen, saates osalemast!
Soovitan veel kord sinu raamatut
ja soovin Jumala õnnistust sinu tähtsale tööle terapeudina.
See raamat on hea selle poolest,
et aitab mõelda oma elu valupunktidele,
ja mille kallal peaks olema valmis töötama.
Üks mulle kallis inimene ütleb tihti:
Ärgem vaimulikustagem asju valel moel.
Kui su elus on valusid,
mis ei johtu sellest, et Jumal sind ei armastaks,
vaid need on sündinud teiste läbi elus saadud haigetsaamistest,
siis pole häbiasi, vaid tarkus abi otsida
ning minna mõne professionaaliga vestlema.
Õnnistatud nädalat! Kohtumiseni taas Piiblikohvikus!
Tõlge: Monika Jaaguri