PIIBLIKOHVIK
Tere tulemast taas Piiblikohvikusse!
Paljud kristlased tõdevad kohe usuelu alguses,
et uskumist tabab üllatav vastuseis.
Paljud, kes on kauem usus olnud,
pole märganud, et Piibel hoiatab meid selle suhtes ette.
See ei tohiks meid hämmastada, et meie usku tabab vastuseis.
Stuudios on teoloogiadoktor Vesa Ollilainen.
Tere tulemast! - Aitäh.
Oled saates varemgi olnud ja tore, et said jälle tulla.
Uut Testamenti lugedes näeme näiteks sellist kirjakohta
Pauluse Kirjas Tessalooniklastele.
Ta kirjutas selle kirja vastpöördunutele,
mis on üks Uue Testamendi esimesi kirju.
Ta rajas seal umbes aasta varem koguduse.
Nad olid aastajagu usus olnud ja Paulus kirjutab neile:
"Et ükski ei lööks kõikuma nendes viletsustes.
Te ju teate, et me oleme nendesse pandud."
Sest juba siis, kui me olime teie juures, ütlesime teile ette,
et meid hakatakse taga kiusama,
nagu see on ka sündinud ja on teile teada."
Siis saatis ta Timoteose uurima, kas nad on vastu pidanud.
Üsna hämmastav,
et ta selgitas noortele usklikele kohe pärast pöördumist,
et tegemist on sellise usu ja teega,
kus ootavad ees ahistused, kannatused ja vastupanu.
Kas oleme selle rõhuasetuse tänapäeval kaotanud?
Üsna võimalik.
Elame siin Läänes üsna turvalistes tingimustes.
Euroopa on olnud kristlik mitu sajandit,
ehk isegi paar aastatuhandet.
Kristlaste positsiooni on ühiskonnas kaua hinnatud
ja sel on olnud mitmes suhtes selge eelisseisus.
Siin pole me pidanud usu eest eriti kõrget hinda maksma.
See hakkab alles nüüd tasapisi arenema,
mis võib tekitada hämmingut, et kuidas see võimalik on.
Teiseks kuulutatakse palju sellist evangeeliumi ja kristlikku õpetust,
kus kristlust nähakse eduloona,
a la õige usuga tervenevad haiged, surnud ärkavad üles,
saadakse Jumalalt, mida palutakse, on nii aineline kui vaimne edukus.
Ja kui oleme sellises maailmas,
kui meil on evangeeliumi ja kristluse suhtes selline mõtlemine,
siis kirjakohad nagu
"Meil tuleb paljude viletsuste kaudu sisse minna Jumala riiki"
või peame oma risti kandma või et sulane pole isandast suurem,
jäävad need radari alt välja.
Kuigi see on üks kesksemaid õpetusi Jeesuse järgimise kohta,
et Tema omad peavad kannatama.
Kuidas mõistad piibliuurijana kirjakohta, kus Jeesus ütleb,
et ükski, kes ennast ei salga ja iga päev oma risti ei võta,
ei saa olla Tema jünger. Mida see tähendab?
Võime selle pinnapealseks muuta, kui ütleme näiteks:
"Pean vana Bemariga sõitma, aga igaühel on oma rist kanda."
Sellega püütakse öelda, et Jeesus ilmselt ei mõelnud,
et kõik peaksid suutma iga päev oma risti võtta ja ristil surra.
See on võimatu, kuna see õnnestus vaid korra.
Samas mõtleb Jeesus seda tõsiselt.
Paljud tema järgijad pididki põiktala õlgadele võtma
ning läbima inimmassi põlguse ja sülitamise.
Nad kistakse äärmuslikult alasti, kogu nende reaalsus purustatakse,
nad riputatakse ristile ja nad piinlevad seal mitu tundi,
enne kui lõpuks surevad. Ehk isegi päevi.
See on väga konkreetne, et nagu Jeesus kandis risti,
võib see juhtuda Tema järgijailegi ja selleks tuleb valmis olla.
Tema järgimisel on oma hind.
Mida see võiks igapäevaelus tähendada?
Argielus tähendab see,
ja seda võib näha mitmel tasandil,
et osa kannatamisest Jeesuse järgijana
on meie võitlus oma liha, südame ja patususega.
Kui ütleme endale: Ei, mina ei ole maailma keskpunkt.
Kui vaadata perekonna valikuid, pole keskne, mida mina tahan,
mis mulle mugav ja tore on, vaid seal mõeldakse asjadele,
mis haiget teevad, kui pead neist loobuma.
Osa kristlasena kannatamisest on liha suretamises,
kui seda risti lööme, kui hakkame Jeesust järgima
ning seame ligimese viletsuse ja parima iseendast ettepoole.
Nagu Jeesus teel Kolgata ristile,
kui Ta viimast õhtusöömaaega sõi, alandas Ta end seal rolli,
mis oleks pidanud kuuluma madalaimale orjale:
Ta vöötas end ja pesi jüngrite jalgu.
Seda pidigi Tema järgimine tähendama,
et ollakse kõigi sulane
ja tehakse uskumatuid asju.
See on eeskuju, kuhu Ta meid kutsub.
Sellel teel käimine hakkab vastu, kui endaga ausad oleme.
Oma tahtest loobumine pole mugav.
See on sisemine võitlus, mida peame.
Kõik seda ehk ei näe, kuid see eksisteerib iga kristlase elus.
Teine mõõde igapäevases ristikandmises
toimub suhtes maailmaga, kus elame.
On maailm, mis ütleb, et Jumalat pole olemas,
et tähtsaim elus on nauding ja mugavus.
Su ümber on ehk sõpru, kes ei mõista sinu valikuid.
Miks osaled sellistes olukordades,
või miks sa pead kinni arusaamadest, mille tõttu pead elus kannatama
ega pääse elus või karjääris edasi ja sind tembeldatakse millekski?
See on väliselt nähtav surve ja võitlus,
mida selle maailmaga sõdime.
Kui mõelda meie elule tänapäeva lääneriikides,
siis kui meile mingi auto ei meeldi, võime selle välja vahetada,
kui meile ei meeldi mingi korter, võime selle ära vahetada.
See ei pruugi nii lihtne olla, aga siiski.
Kui meile ei meeldi töökoht, võime sealt lahkuda ja uue leida.
Kas see on nakatanud ka alasid, kus seda ei tohiks olla?
Näiteks kui mul abielus mugav pole, on mul õigus sealt lahkuda.
Kui mulle ei meeldi ülemus, lahkun liiga kergelt töökohast.
Ma nagu ei näeks, et on mõningaid asju,
neid kaht ei saa päriselt võrrelda, sest Piibel ei keela töölt lahkuda,
aga ütleb, et mees ei tohi jätta naist ja vastupidi.
Kas teeme liiga kergelt kompromisse
oma usuga, kui meile öeldakse, et kui jääd selle õpetuse juurde,
ei saa sa seda või toda ametit
või sa ei tohi siin olla?
Nii oleme kergelt valmis kompromissi tegema.
Kas teeme kompromisse aladel, kus seda ei tohiks,
et vältida kannatusi, mis sellele järgneksid,
kui Jumala Sõnale ustavaks jääksime?
Kompromisside teel käimine on meile sisse ehitatud.
Piibli alguses tuli kurjus maailma just kompromissi kaudu.
Kas Jumal ütles seda? Ei öelnud. No ütles, aga ei mõelnud seda nii.
Kavand, mille järgi elu edasi läks antakse kohe alguses ette.
Inimene püüab ühel või teisel moel Jumalaga kaupa teha,
teha mingit kompromissi, et oma huvide täitmist saavutada.
Evangeelium seab meid olukorda,
kus on asju, milles kompromisse ei tehta.
Pääste puudutab kõiki patuseid,
On suuri asju inimeste vastu, mida Piibel patuks nimetab,
aga me ei saa neid vaiba alla pühkida, kuna need täna inimestele ei meeldi.
Me ei püüa tüli norida ega midagi kellelegi pähe määrida,
et oma asi, mis sellega peale hakkad. Mitte sellise suhtumisega.
Kui rääkida asjadest sõbralikult, selgelt ja rahulikult,
tuleb siiski öelda, et nii ütleb Sõna ja need asjad on kindlalt valed.
Need tuleb kuulutada patuks, neist tuleb meelt parandada,
nende jaoks on meeleparandus.
See on ainus tee edasi, mitte selle õigeks nimetamine.
Algkristlased tegelesid samade probleemidega.
Näiteks, Rooma impeeriumis tuli kummardada keisrit.
Nad ütlesid, et ei saa, sest neil on vaid üks Isand.
Kui neil paluti teha väike kummardustseremoonia
või palve keisri nimel, mis polevat ju eriline, suur asi,
ütlesid mõned, et ei saa seda teha,
paljud aga läksid kompromissile ja nad jäeti rahule.
Kuid need, kes ütlesid, et ei saa, kuna Jeesus on ainus Issand,
maksid selle eest kõrget hinda.
Kõigepealt võidi nad välja heita kaubandusgildidest
ning nad ei saanud osta ega müüa.
Järgmiseks võidi nad selle usu pärast isegi hukata.
Mõni võib öelda, et väike kompromiss pole ju hull,
ma ei usu ju seda tegelikult, lihtsalt teen seda korra
ja mind jäetakse rahule.
Mõne meelest on parem elus olla ja evangeeliumi kuulutada,
aga teevad kompromissi vales kohas.
Ilmselt kõlas alguseski sama sõnum, ehk isegi kiriku seest:
"Käi ja anna üks ohver, see on kõrvaline asi,
olulisem on evangeeliumi levitada.
Saad võimalusi ja ruumi ega satu raskustesse."
Sama pakuti ilmselt Pauluselegi, kuna ta kirjutas,
et tema kannatused on tulnud evangeeliumile kasuks ja õnnistuseks.
Paulus nägi seda nii: Kui evangeelium on meile usaldatud sõnum,
sisaldab see asju, millest ma ei saa loobuda.
Evangeelium on osa Jumala lahutamatust tervikilmutusest.
Ma ei saa vastandada evangeeliumi Piibli õpetusele seksuaaleetikast.
Vaikime teistest aasjadest, aga järgime evangeeliumi.
Sel juhul lõikad ära reaalsuse, mida puudutab ka evangeelium:
et on patt, mis nõuab meeleparandust
ning millele on andestus Jeesuse surmas ja ülestõusmises
ja evangeelium Jumala väena kristlase võitluseks neil elualadel.
Mõte, et on vaja kompromisse teha evangeeliumile ruumi tegemiseks,
tähendab, et sel juhul läheme kompromissile evangeeliumiga,
ohustame evangeeliumi. Me ei tee sellele ruumi, vaid õpetame,
et evangeelium pole nii tähtis,
kuna me pole valmis selle eest maksma.
On lihtsam, kui sulle öeldakse: Eita Jeesust või maksad eluga!
See tegeleb otse asja tuumaga. Kuid on raskem, kui öeldakse:
Eita piibliõpetust homoseksuaalsusest või koguduse korrast.
See näib teisejärgulisena.
Toome ühe näite:
Kristlased on Piibli põhjal algusest peale öelnud,
et elu on püha alates selle sigitamisest.
Sündimata, üsas olev beebi on sama hinnaline kui sündinud beebi.
Seepärast on kristlased kaitsnud sündimata elu, kuna see on püha.
Seepärast ei saa seda last tappa.
Hiljuti koguti Soomes nimesid, mida tuli kokku üle 60 000,
selle poolt, et Soomes pole tänini vabadust sellest keelduda.
Kas ei peaks siiski keelduma, olgu vabadus või mitte?
Kristlane ei saa osaleda lapse tapmises.
Laps ju tapetakse üsas.
Keegi väitis hiljuti, et keegi ju ei sure,
aga sureb küll, abordis sureb laps.
Kui sellele küsimusele mõelda,
siis kas kristlased ei peaks naasma algusse
ja ütlema algkristlaste kombel: see on vale,
see on ebapiibellik, selles ei tohi osaleda?
Mõni võiks siin arstile öelda, et jätka aga aborte,
sa ju kohtud patsientidega ja saad neile evangeeliumi kuulutada,
sa võid nende eest palvetada.
Piibel selleks ruumi ei jäta.
Kuna oleme piiratud, ei näe me täpselt, mis ees ootab.
Me ei näe oma tegude kõiki tagajärgi.
Seepärast on meil Kümme käsku, mis ütlevad, kus on piir,
kuidas asi käib ja punkt.
Meid kutsutakse olema ustavad Jumala Sõnale, mitte kalkuleerima,
et kui siin kompromissi teen, saan sellist ja sellist kasu.
Me ju ei tea täpselt, millised pikaajalised tagajärjed sel on.
Piibel on täis näiteid selle kohta,
et kui järgid Jumala Sõna väikestes ja ebaolulisteski asjades ...
Nagu Jeesus ütles:
Kui te pole ustavad väheses, kuidas saate olla ustavad paljus?
Just asjades, mis tunduvad meile tühised, ebaolulised, kus mõtleme,
milleks selles vallas võitlema peame, kui kogu maailm vastassuunas läheb.
Võiksime ju põhilisele keskenduda.
Kuid selles väheses kutsutakse meid ustavad olema.
Võimalik, et see tähendab,
et kaotan töökoha või pean karjääri vahetama,
või pean ehk rasket võitlust pidama, nagu demokraatias juhtuda võib,
et muuta seadusandlust nii,
et inimesed võiksid järgida oma südametunnistust,
mitte seda lämmatada, nagu praegu.
Jeesuse järgimine võib tähendada, et peame sellist hinda maksma.
Siis on võtmeküsimus: kui kallis evangeelium mulle tegelikult on?
Aastate eest, kui noortetööd tegin, rääkis üks 16-aastane tütarlaps,
et oli täheldanud järgmist asja:
Kui ta kristlaseks sai, arvas ta veidralt,
et hea sõber olemiseks peab jooma, kui sõbrad joovad;
kui nemad tegelevad abielueelse seksiga, siis teeb seda ka tema,
et ta oleks samasugune ja võiks siis evangeeliumi jagada.
Äkitselt ta ärkas: Ta ei saa seda teha, kuna see on vale.
On vale purjus olla ja on vale enne abielu seksida.
Ta mõistis, et eeskuju, mida ta peab sõpradele andma,
kui ta neid tõeliselt armastab, on näidata, et elab teistmoodi,
järgib Kristust ja maksab hinna.
Seejärel hakkasid sõbrad teda austama ja tõdesid,
et usk tõesti tähendab talle midagi.
On see võrreldav tänaste Lääne täiskasvanutega?
Nii paljudes asjades, mitte üksnes neis, mida mainisime,
vaid paljus muuski oleme teinud nii palju kompromisse,
et meile on muutunud iseenesestmõistetavaks,
et peame müüma end eelkõige sobivatena,
mitte eelkõige ustavatena evangeeliumile.
See on suurepärane näide sellest,
et me ei näe oma tegude tagajärgi,
ja seetõttu kutsutakse meid esmalt olema kuulekad Sõnas öeldule,
mis tagajärjed sellel ka poleks. See on Jumala käes.
Ta võib kasutada meie sirgeseljalisust, meie pühendumust Sõnale,
kuigi see hirmutab, ahistab ja võib raskustesse viia.
Teised hakkavad mõtlema, et kuidas see võimalik on.
Kogu maailm imestab,
kuidas saavad Lähis-Ida inimesed kristlased olla, kui neid tapetakse.
Miks nad moslemiks ei hakka, kõik teed viivad ju taevasse?
Paljud mõtlevad nii.
Nende tunnistus paneb Lääne aluselistele küsimustele mõtlema:
Mis see usk tegelikult on? Milline tee viib Taeva ja milline mitte?
See esitab väljakutse ja purustab inimeste illusioonid.
Teine asi, mille see näide esile toob,
et kuigi antud isikul on käsk kuuletuda ja tahtmine seda järgida,
on tal ka Jeesus, kes on Tema jaoks kõige olulisem.
Ta otsis sõprade heakskiitu. Ta kujutles,
et tema kätes on vastutus avada uks evangeeliumile,
inimese usaldusele jms.
Kui sul on Jeesus, ei pea sa minema Jumala Sõnaga kompromissile.
Kui sul on Jeesus, on sul pattude andestamine,
sul on kõik eluks vajalik, ja sa võid rahulik olla.
Kui sõna nii ütleb, teed selle järgi, isegi kui see teiste meelest nii ei käi.
Sa ei lähe teistega kaasa, mis iganes tagajärjed sellel ka on.
Ei pea mõtlema,
kas kaotad sõprade lugupidamise või mis tagajärjed sel on.
Inimlikult me küll mõtleme nii,
kuid lõppkokkuvõttes on Kristus meile nii kallihinnaline,
et me ei taha Teda uuesti pilgata.
Teame kui suur asi on ülekohus.
Näeme, et Jumal ootab meilt neis asjus just ustavust,
ja valmidust kannatada, mitte kalkuleerimist,
kuidas kergemalt läbi saab.
Vaatleme siin veel üht mõõdet -
Kirjutasid raamatu nimega Evangeelium,
mis räägib mitmest küljest, mis evangeelium tegelikult on.
Mõni võib öelda, et evangeelium on meie pärl.
See räägib, et saame tasuta armust, puhtast Jumala armastusest,
ilma ühegi käsuteota kõik patud andeks.
See on tohutult vabastav sõnum väsinule ja kristlasele,
kes tõdeb, et ei suuda kunagi muuta oma elu jumalakõlbulikuks.
Siis tekib üks küsimus.
Keegi võib öelda, et räägite seal sõnakuulelikkusest.
Mis koht on sõnakuulelikkusel seoses evangeeliumiga,
ja miks räägite kannatusest?
Ma lihtsalt usun evangeeliumi, see on kingitus ja elan nagu tahan.
Siis peaksin naasma küsimuse juurde, mis see evangeeliumi nüüd oligi.
See on kaduma läinud, kui inimene nii mõtleb.
Kui mõistame evangeeliumi, et Jumal saab inimeseks,
ja maksab äärmusliku võla, mis mul Tema ees on,
seetõttu, et olen rikkunud kõiki Tema käske:
kui Ta ütleb mulle, mis suunas mingi asja suhtes minna,
kui Ta on kogu mu võla andestanud,
oleks häbematuse tipp öelda: Kuule, see ei huvita mind enam;
teen, mida ise tahan.
On absurdne niimoodi käituda.
Ta kingib meile pääste ja juhatab meid elus.
Kuidas saame kujutleda, et võime need teineteisest lahutada?
Sel juhul pole me evangeeliumist midagi mõistnud.
Või kui mõelda kannatusele,
mis ühel või teisel moel kõiki tabab,
siis evangeeliumi tuum on selles, et pääste jõuab kõigini,
kuna Jumal ise kannatas meie kõigi eest.
Kas arvame, et kui Jumal tahab meid siin ajas kasutada,
on selleks mõni parem tee, kui see, mille Jumal ise valis?
Kui evangeeliumisse on ehitatud,
et Jumala õnnistus ja vägi ilmnevad nõrkuses,
et elu tuleb surma kaudu ja saame kõik enda omast loobudes,
siis sama seaduspärasus kehtib ka Tema järgijate suhtes.
See ongi eeskuju ja joonis, kuidas see meiegi puhul käima peaks.
Seepärast ütleb Paulus kirjas Filiplastele,
esimeses peatükis, et teile on antud arm,
ehk evangeelium, andestus, et võiksite uskuda Kristusesse,
ja ka kannatada Tema pärast.
Pauluse arvates võib mõelda, et kui Kristuse omadena kannatame,
on seegi arm - Jumal näitab meile meie patusust
ja muudab meid sõltuvaks Jeesusest.
Peame kogema elus asju, mis paljastavad meile,
kui nõrgad ja puudulikud me oleme, kui sügaval meie südameis on patt.
Ja samas ka seda, kuidas saame Kristuse moodi olla,
kannatada ühes Temaga selle maailmaga ja maailma pärast.
ning kanname ülekohut maailmas, lootuses, et inimesed usule tuleksid.
Kristuse eest kannatamine on suur arm.
Kes siis ei tahaks armust osa saada?
On hämmastav, nagu vestluse ajal varem viitasid,
et sellegi saate ajal võib keegi Lähis-Idas elu kaotada,
nad aetakse sünnipaikadest ära,
sajad tuhanded peavad kodud jätma.
Seal käib omamoodi genotsiid.
Kui kuulata paljusid neid Piiblit ja Kristust uskuvaid kristlasi,
ei kuule me nende suust tohutut viha, vaid pigem,
et on privileeg Jumalale elada ja nad ei salga Teda mingi hinna eest.
Ja nad ei taha kätte maksta,
vaid et nende tagakiusajadki pöörduksid ja kristlaseks saaksid.
Seal on evangeelium sügavalt südamesse jõudnud:
selles asjas me järeleandmisi ja kompromisse ei tee,
mis see ka ei maksaks.
See muudab inimest ja ta suudab kannatustega toime tulla.
Seal on julgust, alandlikkust ja rõõmu. Ja kui seda vaadata,
siis igatseksin midagi sarnast ka Soome.
Mitte usklike pealetungi või maailmavallutamissoovi
ega isegi soovi muuta ühiskonda,
vaid seda, et Jeesus ja Tema sõnad saaksid tähtsamaks.
Kui see tähendab, et meil on siin rohkem kannatusi,
siis olgu nii. Siis saame olla nõrgad nagu Paulus
ja Kristus saab meis tugev olla. See võib olla üks viise,
mille kaudu Jumal Soomes evangeeliumi levitada saab.
Ehk on üks võti ärkamise juurde Soomes see,
et kristlased peaksid Jeesuse pärast rohkem oma risti kandma.
Aitäh, Vesa Ollilainen, et seda meile meelde tuletasid.
Aitäh, head vaatajad!
Piibel väidab hämmastavalt,
et Kristuse pärast kannatamine on privileeg.
Kui Kristus saab meile suureks ja tähtsaks, siis midagi sellist juhtub.
Palvetame seda üksteise eest! Õnnistatud nädalat!
Kohtumiseni nädala pärast Piiblikohvikus!
Tõlge: Monika Jaaguri