CAFÉ BIBELN
Välkommen till Café Bibeln.
I dag talar vi om äktenskapet och parförhållandet.
Vi talar om vad som verkligen utmanar relationen, -
orsakar slitningar och hur man bör förhålla sig till det.
Min gäst är Hanna Ranssi-Matikainen. Välkommen - Tack.
Du är teologie doktor -
och din avhandling handlar om äktenskapsfrågor.
Du arbetar sedan länge i ledningen för organisationen -
Parempi Avioliitto (Bättre Äktenskap) som sysslar med äktenskapsarbete.
Du har själv varit gift i 20 år och du har tre barn.
Så du vet helt klart vad du pratar om.
Hanna, vilka saker utmanar äktenskapet allra mest i dag?
De flesta drömmer om äktenskap. Filmer och böcker är fyllda av det.
Vad är det som utmanar det i dag?
Kanske är det främst två saker. En är kulturförändringen.
Förväntningarna på parrelationen har förändrats.
Tidigare såg man nog på det mer ur ett samhällsperspektiv.
Samhällets välmående var viktigast.
Det finska samhället byggdes gemensamt.
Familjen och dess välmående stod i centrum.
Tillsammans jobbade man för att barnen skulle ha varma kläder, -
varm mat och tak över huvudet.
I dag när dessa basbehov är tillgodosedda -
utgår äktenskapet mer från individperspektivet.
Förväntningen är att du ska berätta för mig vem jag är.
Du ska spegla mig så att jag kan finna mina resurser -
och utvecklas i arbetet och som person.
Hur förväntningarna ska uppfyllas är inte lika självklart.
För relationer tar tid. Vi har ont om tid.
Vi har inte tid att föra samtal under 10-20 års tid -
vilket är vad personlig utveckling kräver.
Det är det ena. Det andra är ett förändrat arbetsliv.
Vi återkommer till det strax.
Låt oss prata om "berätta för mig vem jag är."
Du sade att det är vad man söker.
Det är en ganska stor fråga.
Vilken roll har partnern i det -
och vad måste jag ta reda på själv?
Hur ska jag säga...
I praktiken har jag 100 % ansvar för vem jag är.
Vi gör olika saker för att ta reda på det.
Någon speglar sig i Gud. Alltså talar med Gud: -
"Säg hur jag är som människa. Säg att jag är bra, -
att du älskar mig och att jag är en skön skapelse."
Många speglar sig i andra människor.
"Berätta för mig vad jag är."
Partnerns roll är att rent praktiskt vara den andra människan.
Men först måste jag göra min del av jobbet, -
göra upp med mitt förflutna och acceptera min historia.
Han kan hjälpa mig genom att lyssna.
Jag tycker det belyser livets gudomliga och mänskliga sidor.
Båda behövs för att vi ska känna oss hela.
Förstår jag dig rätt? Du menar att grunden är att jag själv -
tar reda på vem jag är? Men den andre kan hjälpa till?
Ja. Detta relaterar till vad min avhandling visade -
nämligen att en stor orsak till äktenskapskriser är -
för höga förväntningar på partnern.
Man lade alltför mycket skulden för sina problem på partnern.
De var insnärjda i varandras liv på ett negativt sätt.
Det var inte två självständiga individer -
som frivilligt byggde ett liv tillsammans.
Man lutade sig mot partnern på fel sätt vilket ledde till problem.
Jag rekommenderar därför att självständigt -
gå igenom sina livserfarenheter, acceptera dem och sig själv -
och sedan frivilligt vandra tillsammans.
Jag har hört att bara den som lärt sig leva ensam -
kan leva tillsammans.
Jag håller nog med. Trivs jag med mig själv -
är det troligare att jag trivs med någon annan.
Gör dessutom båda det främjar det ett gott äktenskap.
Klarar jag inte av att vara ensam och inleder ett förhållande -
då blir förväntningarna rätt höga på att den andre ska ge mig allt -
eftersom jag inte hittat mig själv.
Jag vet inte vem jag är och jag mår dåligt.
Den andre är ju inte Gud. - Nej.
I symbiosen händer just detta. När parförhållandet inleds -
slingrar vi oss fast i varandra. Det är något bra.
För vi skulle inte ta risken det innebär att dela sitt liv -
med en vilt främmande person utan förälskelsen och symbiosen.
De "lurar" in oss på en livslång resa.
Men sedan måste man sära på sig och via besvikelser -
lära sig stå på egna ben och utveckla ett partnerskap.
Det tar väl cirka 20 år av självutveckling.
Nej då! Men det är en lång resa.
Hur hjälper jag rent praktiskt den andre att hitta sig själv?
- Genom att lyssna.
Alltså se med två ögon, lyssna med två öron.
Och gör det med empati och acceptans.
Inte ge råd eller lösa den andres problem.
Han måste hitta lösningarna själv men jag kan hjälpa genom att lyssna.
Det är så enkelt men ack så svårt i vardagen.
Det blir nästan förvirrande. Är det bara det?
Det är förstås en stor sak. Det öppnar hela paketet.
Min forskning visade att det som fick -
äktenskapskrisen att börja lösa sig -
var partnerns villighet att lyssna och godta vad den andre sade.
Då kunde de svåra problem man hamnat i börja lösas.
Och råden var enkla.
Är det inte ofta ömsesidigt? Det finns två personer med behov.
Båda väntar på att få ordet och ge sin syn på saken -
och vill inte lyssna.
Bättre hålla tillbaka sina ord och låta den andre få säga sitt.
Vilken var den andra stora utmaningen?
Det förändrade arbetslivet.
Att samhället behöver både mäns och kvinnors arbetsinsatser -
och vid sidan av det ska barnen fostras.
Det är den stora utmaningen som tar mycket av familjens kraft.
Man får planera vem som ska satsa på hemmet i olika faser -
så att barnen mår bra och det även finns tid för partnern.
"Satsa på hemmet". Bra sagt.
För ser man på arbetet i dag -
så är det ju ofta team-inriktat -
eller det är i alla fall mycket utbildning.
Så mycket utbildning att man knappt hinner jobba.
Det är kurser och friskvård, -
teambuilding med mera. Allt möjligt.
Blir det inte lätt så -
att man har det bättre på jobbet än hemma?
Ja. Det finns mycket forskning om -
hur arbetsliv och hemmaliv alltmer går in i varandra.
I praktiken har de bytt plats lite grann.
Arbetet spiller över på hemmet och jobbet har drag av hemmaliv.
Men det största är nog att du utbildas och coachas för att bli -
en bättre medarbetare men hemma finns inga sådana verktyg.
Vi utbildas inte i hur vi kan må bättre hemma -
eller i att sätta gränser för arbetet -
så att hemmet blir en viloplats, en oas för de nära relationerna.
På jobbet är arbetet i fokus.
Där är de personliga behoven inte så prioriterade -
medan i hemmet vill man bli hörd.
Det är två ganska skilda världar men de går ihop till viss del.
Ditt arbete och verksamheten på Parempi Avioliitto -
går ut på att hjälpa familjer och parrelationer att må bra.
Vad är ert huvudfokus i arbetet?
Om vi tar den vanliga situationen vi nyss beskrev.
Båda parter får en massa utbildning på jobbet.
När de kommer hem finns inga kurser.
Det ska bara fungera.
Vad kan ni göra då?
I praktiken handlar det om utbildning i kommunikation.
Hur man talar och lyssnar så den andre känner sig förstådd.
Även grundläggande om känslor, att förlåta, omtänksamhet.
Hur man får någon att känna sig speciell.
Grundläggande saker som på sikt påverkar -
vårt ekonomiska och individuella välmående, -
något som starkt betonas i samhället.
Äktenskapet har en stor inverkan på det.
Därför lönar sig en sådan utbildning inför äktenskapet-
så att vi mår bra även inom dessa två områden.
Är det inte nästan ironiskt och tragikomiskt?
På jobbet utbildas vi och nästan alla där -
verkar vara medvetna om att människor -
måste behandlas med respekt.
Kunder ska behandlas med respekt.
Arbetskamrater ska tilltalas med vänlighet. Allt sådant.
Men hemma existerar plötsligt inte reglerna.
Så kan det ju inte vara?
Ja, det är lätt att förtränga om man inte värnar om -
att samma uppföranderegler ska gälla även hemma -
och också lär barnen det.
Men det finns förväntningar och kanske även barnsliga känslor.
Man vill bli sedd och visar det inte alltid på ett fint sätt.
Mycket är omedvetet. Man ser inte sitt eget beteende.
Då får man spegla varandra: "Hörde du hur otrevligt det lät?
Kan du säga det lite snällare?" Då är det lättare att ta emot.
Vill man ha en kram och skriker: "Jag vill att du kramar mig!" -
är det mycket svårare att få en. - "Du kramar mig aldrig!"
Ja, en anklagelse gör det ännu svårare.
Vi pratar lite mer om arbetet och hemmet.
På jobbet har man en gemenskap som stöttar.
Arbetskamraterna tittar snett om du beter dig konstigt.
Men vem stöttar familjen?
Förr bodde man med släktingar som kunde lägga sig i.
Men nu består kärnfamiljen av två personer. Varifrån kommer stödet då?
Stöd från likasinnade är kanske nyckelordet.
Att man söker sig till grupper -
som stödjer den egna livsstilen.
Äktenskapsutvecklingen erbjuder ett sådant stöd.
Man delar erfarenheter med andra i samma situation.
Det är ett sätt att få stöd.
Men också grannar och släkt kan stötta -
i den mån det är möjligt.
Geografiska eller mentala avstånd kan utgöra ett hinder.
Är den andre för olik mig blir det svårt att ta emot stöd.
Men all accepterande mänsklig kontakt är viktig anser jag.
Så man inte försöker klara allt själv utan erkänner att man är -
en vanlig människa med samma grundbehov som alla andra.
Och att dela det med andra. Alltså att bli synlig.
Lever dagens kärnfamiljer alltför isolerat?
Kanske de hamnar i isolering. Men det erbjuds ändå en hel del -
såsom församlingarnas familjeklubbar, grannskapet, parker -
om vi pratar om småbarnstiden.
Under andra perioder kan man söka stöd på olika håll.
Det görs mycket bra för familjer på olika håll.
Och det är tillgängligt vid behov. Man måste bara våga fråga.
Vi vet ju att det ofta slutar med att det inte funkar.
Man ger upp. Gör man det alltför snabbt?
Jag har hört av dem som jobbar med familjer-
att man ger upp för tidigt. Inte för att skuldbelägga någon -
men man ger upp för snabbt. Håller du med?
Jag har ju sagt att folk försöker verkligen och jag menar det.
Men sedan jag varit ute och intervjuat -
personer som jobbar med parrelationer står det klart -
att uppfattningen är att toleransen för besvikelser är låg.
I stunder då man en tid borde stå ut med svårigheter och besvikelser -
eller våra gränser på annat sätt tänjs till det yttersta -
då säger vi: "Nej, det här är för jobbigt."
Jag tror det också handlar lite om omedvetenhet.
Man vet inte att det hör till livet. Det är en oundviklig fas.
I vissa livssituationer tänjs du till ditt yttersta men det lättar sedan.
Och man går stärkt ur det.
Men jag kan inte säga hur... Någon snabblösning finns inte.
Man måste stötta familjen -
och finns det mycket trasighet i bakgrunden så tar det tid.
Men om vi är riktigt uppriktiga. Går det att...
Om jag nu inte accepterar smärtan.
Jag vill bara inte veta av den och ger mig av.
Existerar det då någon... Det är ju lätt att tänka att -
det skulle vara annorlunda med en annan person. Är det så?
Jag tänker på det vi sade om individualiteten.
Den personliga resan man måste göra för att förhållandet ska lyckas.
Det är på samma sätt. Du möter åter samma smärta med en annan person.
Det är som att livet testar dig. "Är du nu redo att möta -
detta som plågat dig tidigare i livet?"
Därför är livet barmhärtigt i det avseendet.
Man får nya chanser. Men vore jag barmhärtig mot mig själv -
skulle jag möta smärtan och inte undvika den.
Då skulle jag märka att smärtan minskar.
Gör vi det tillsammans då är saken ur världen.
Men visar inte statistiken tydligt -
att andra äktenskapet inte är mer hållbart?
Det stämmer. Skilsmässorna tenderar -
att hopas hos vissa personer.
Dock inte alltid. Andra äktenskapet kan mycket väl lyckas -
men statistiskt är andra eller tredje äktenskapet inte mer hållbart.
Men om man inte ger sig av utan accepterar smärtan.
Det är en ganska djupgående process.
Hur skulle du uppmuntra människor?
Vad för gott kan det ge att genomgå en process där -
även min egen person granskas? De problem jag fört in -
i förhållandet och inte bara hur besvärlig den andre är.
Kanske blir det lite för teoretiskt men inom olika livscykelteorier -
finns tanken att när vi nått medelåldern har vi utvecklats -
till människor som inte längre har en mottagarroll.
Vi hamnar istället i en givarroll beträffande -
den kunskap, känsla och kapital man samlat.
Välbefinnandet kommer istället av att få ge.
Är jag väldigt outvecklad - vilket kan vara ända in i ålderdomen -
är jag kvar i mottagarrollen. Jag får aldrig erfara känslan -
att vara betydelsefull genom att hjälpa någon.
Det är en väldigt belönande känsla.
Accepterar jag att vara i min egen smärta -
leder det i slutändan till något vackert jag kan ge till andra.
Det kanske låter flummigt men jag tror det ger mening.
Jag tänker i alla fall på att du har ju varit gift i tjugo år.
Det har helt säkert funnits - fast jag vet ju inte...
Under mitt eget 33-åriga äktenskap har det ju varit faser -
då man frågat sig: "Ojoj, vad ska det bli av detta?"
Men det går ju över. Slutet blir gott -
bara man orkar stanna kvar och bearbeta det.
Vad kan man jämföra med? Det är som en långpromenad -
eller ett maratonlopp. Ibland känns det som att man inte orkar, -
inte kommer framåt. Men "hang in there".
Orkar man stanna kvar så väntar en helt ny situation -
som kan vara djupare.
Är det så att båda kan få ut mer än de någonsin kunde tro?
De intervjuade parens erfarenhet av när äktenskapet hamnat i kris -
var att om krisen bearbetades och man fortsatte relationen -
då blev den betydligt djupare och bättre än tidigare.
Det blev alltså resultatet av att bearbeta krisen.
Men inte av att sitta tyst och tänka att det går över.
Det gör det inte.
Man måste möta krisen och säga "det här sårar mig" eller -
"jag känner mig övergiven" eller "jag vill inte att vi gör så".
Prata om det. Då kan det leda till något vackrare.
När jag blir synlig och båda gör det tillsammans.
Sticka huvudet i sanden är inget bra alternativ?
Nej. Det leder inte till något bra i längden.
På kort sikt kan det ge snabb vinst. Men det lönar sig inte.
En tillfällig fred som leder till ett stort krig.
Finns det fler stora utmaningar som bör uppmärksammas?
Vi har berört två stycken.
Kommer du på någon mer viktig punkt?
I vårdande av äktenskapet? - Ja.
Vi kan gå tillbaka till tidsutnyttjandet.
Vi lever i en tid där individen prioriteras -
och arbetslivet styr mycket. Att avsätta tid för äktenskapet -
gynnas inte. Det är svårt att få till -
om man inte medvetet sätter gränser.
Använda tiden till att gräla eller kritisera varandra lönar sig inte.
Men tiden då man har roligt tillsammans, -
hittar saker som svetsar samman makarna -
och som barnen också tycker är kul, den förenar.
Gemensam tid för familjen leder till något gott.
Jag tänker också att det gynnar kommande generationer.
Det är en långsiktig idé om att -
satsar jag tid nu så bär det frukt i framtiden.
Man ser alltså långsiktigt på livet.
Som en insättning på banken. - Ja.
Det är ju en stor utmaning.
Man kanske går upp klockan 6, 7, 8. Åker till jobbet vid 9.
Är där till 5. Sedan åker den ena till gymmet.
Sedan åker den andre dit. En ganska typisk situation.
Det blir ingen tid över för småbarnsfamiljen i alla fall.
Och när barnen blivit stora kommer andra utmaningar.
Det är svårt att hitta ens en timme om dagen.
Ja. En timme om dagen eller runt 10,5 timmar i veckan -
räcker för att hålla relationen varm enligt forskningen.
Så det lönar sig att försöka vika 10,5 timmar i veckan åt relationen.
Vi rekommenderar 15 timmar men 10 räcker.
I praktiken krävs cirka en timme om dagen. Lite mer på helger.
De luckorna är värda att hitta i kalendern.
Förvånansvärt enkla saker: ge tid, lyssna, prata. - Ja.
Visa på det sättet att den andre är viktig för dig.
Det är det viktigaste.
Tack Hanna Ranssi-Matikainen för att du kom hit -
och pratade om dessa mycket viktiga saker.
Välsignelse till ert arbete med äktenskapsutveckling -
och till dig och familjen. - Tack.
Tack kära tittare för att ni var med oss igen.
Förvånansvärt enkla saker, sist och slutligen.
Ändå så känsliga ibland men även praktiska.
Men Gud har sin egen plan -
och goda avsikt även för din familj.
Vi ses igen i Café Bibeln.
Stöd Himlen TV7! I Sverige: Korsets stöd, PG 97572-2
Swisha din gåva till 123 677 9300
I Finland: Ristin Tuki ry, ref. 8507 FI40 1112 3000 3427 89
Översättning: Marita Hallgren Himlen TV7