Tere tulemast Piiblikohvikusse!
Täna räägime abielust, paarisuhtest
ja asjadest, mis suhteis väljakutseid esitavad
ja seal pingeid tekitavad, ning kuidas neisse suhtuda.
Külas on Hanna Ranssi-Matikainen. Tere tulemast! - Aitäh.
Oled teoloogiadoktor
ja tegid oma väitekirja abielu teemal.
Oled juhtinud pikalt ka Parempi Avioliitto ry-d.
Sinu abielu on kestnud 20 aastat,
sul on kolm last,
nii et tead, millest räägid.
Mis on need asjad,
mis tänapäeval abielus kõige rohkem raskusi tekitavad?
Teame, et pea kõik igatsevad seda. Seda on täis filmid ja raamatud.
Mis täna raskusi tekitab?
Tooksin esile kaht suurt asja - muutus kultuuris.
Suur muutus on toimunud selles, mida paarisuhtelt oodatakse.
Varem, ühtsuskultuuri ajal, oli Soomes esmatähtis kogukond.
Tähtsam oli kogukonna heaolu.
Soome ühiskonna ehitamine käis talgutööna,
kus perel oli keskne roll ja seega ka pere heaolul.
Tehti palju õlg õla kõrval tööd, et lastel oleksid soojad riided,
soe toit ja katus pea kohal.
Nüüd, kui need põhivajadused on täidetud,
ehitatakse abielu pigem üksikisikut tähtsustades.
Oodatakse, et teine räägiks mulle, kes ma olen.
"Ole mulle peegliks, et võiksin leida oma jõuvarud,
et oleksin parem töötaja ja võiksin inimesena areneda."
Oodatakse selliseid asju.
Kuid kuidas seda saavutada polegi nii iseenesestmõistetav.
Paarisuhtes loeb aeg. Aega on vähe.
Vestlusi, mida individuaalne kasv eeldab,
võib pidada 10-20 aastat ja see nõuab aega.
See on üks asi. Teine on muutunud tööelu.
Tuleme selle juurde kohe tagasi.
"Räägi mulle, kes ma olen", ütlesid sa.
Ütlesid, et seda otsitakse ja soovitakse.
Räägime sellest veidi. See on suur küsimus.
Milline on selles abikaasa roll
ja mida peaksin ise leidma?
Kuidas seda öelda?
Minul peaks olema 100% vastutust selle suhtes, kes ma olen.
Inimesed teevad selleks erinevaid asju.
Mõned teevad seda koos Jumalaga ja ütlevad Jumalale:
"Räägi, milline inimene ma olen; et ma olen tehtud hästi,
et sa armastad ja hindad mind, et olen kaunilt loodud."
Paljud tegelevad sellega suhete kaudu teiste inimestega:
"Rääkige mulle, kes ma olen."
Abikaasa roll, inimesed nagu me oleme,
on kaasa aidata, kuigi ma teen selle töö ise ära,
selgitan välja oma mineviku ja kõik, mis minuga juhtunud on.
Abikaasa võib selles aidata kuulamisega.
Siin on rõhk elu jumalikul ja inimlikul poolel.
Vaja on mõlemat, et inimene end tervikuna tunneks.
Kas mõistan õigesti, et peamine on iseendal leida,
kes ma inimesena olen, kuid teine võib selles aidata?
Jah. Sellega on seotud ka fakt, mis minu uurimuses esile tuli
kui üks peamisi lahutuste põhjuseid, et inimene ootas kaasalt liiga palju.
"Räägi sina mulle, kes ma olen."
Oma eluprobleemides süüdistati liialt abikaasat.
Elud olid põimunud teineteisega vääral moel.
Seal polnud kaht iseseisvat, omal jalal seisvat indiviidi,
kes oleks vabatahtlikult kooselu ühes suunas ehitanud.
Abikaasale toetuti valesti ja see tekitas suhteprobleeme.
Õhutan individuaalselt elukogemustes inventuuri tegema,
neid ja iseennast aktsepteerima,
millele järgneb vabatahtlik valik käia seda teed koos kaasaga.
Kuulsin kunagi mõtet, et vaid see, kes on õppinud üksi elama,
oskab koos elada.
Minagi olen seda mõtet kompinud. Kui mul on endaga üksi hea,
on kindlam, et mul on hea ka teisega olla.
Ja kui mõlemad pooled on sellised, aitab see veelgi rohkem kaasa.
Kui mul on suured probleemid ja ma ei suuda taluda, et üksi olen,
on ootused paarisuhtesse astudes kaaslase suhtes väga kõrged:
tema peaks andma mulle kõike, kui ma pole end inimesena leidnud,
ega tea, kes ma olen, ja mul on paha olla.
Kaaslane pole ju Jumal. - Ei ole.
Paarisuhte sümbioosis juhtub, et põimume teisega.
See on hea.
Inimene ei nõustuks nii riskialti situatsiooniga,
et julgeks täiesti võõraga oma elu jagada,
kui poleks armumist ja sümbioosi,
mis meelitab kogu elu kestvale rännakule.
Sellest tuleb suuta ka eralduda. Tihti juhtub see pettumuste kaudu,
kuid siis hakkab omil jalul seisma ja nii leitakse partnerlus.
See juhtub ehk 20. kooseluaastal ja sinnani peaks ennast arendama.
Ei, ei. Aga see on pikk rännak igal juhul.
Kuidas saan praktiliselt aidata teisel end leida?
Kuulamisega.
Tuleb vaadata kahe silmaga, kuulata kahe kõrvaga.
Siis tekib empaatia, teise aktsepteerimine.
Mitte tingimata nõuandmine ja teise probleemide lahendamine,
vaid et ta ise leiab lahendused, kuid aitan kaasa kuulamisega.
See on minu meelest lihtne, aga kohutavalt raske.
See ajab hämmingusse. Kas nii see käibki?
Aga see on suur asi ja avab kogu paketi.
Minu uurimuse praktikas oli see võtmeks,
mis hakkas abielukriise lahendama, kui nõustuti kuulama
ja aktsepteerima, mida teine ütles.
Siis hakkasid hargnema raskused, kuhu jõutud oldi.
Ja nõuanded olid lihtsad.
Ja kas see pole mõlemapoolne? On kaks vajadusi täis inimest.
Mõlemad ootavad oma jutujärge, millal saavad oma loo rääkida
ja ei pea teist kuulama.
Pigem tuleks omi sõnu tagasi hoida, et teine jõuaks oma jutuga lõpuni.
Mis oli teine suur väljakutse? - Muutus tööelus.
Meie ühiskonna situatsioon vajab nii mehe kui naise tööpanust.
Ja selle varjus tuleks kasvatada ka järgmine põlvkond.
See ongi suur väljakutse, mis perelt palju jõudu nõuab.
Tuleb planeerida, kumb eri etappides kodusse rohkem panustab,
et lapsed selles tervikus end hästi tunneksid
ja jääks ka aega kaasale.
'Panustada kodusse' kõlab hästi.
Kui mõelda tänapäeval tööle,
siis seda tehakse tiimides koos,
või igal juhul on palju koolitusi,
nii et vahel ei jää tööks aegagi,
on kursusi, töövõimealast tegevust
ja meeskondade ehitamist jms.
Nii võib juhtuda,
et seal on parem olla kui kodus.
Jah. Selle kohta on palju uurimusi. Tööelu on omandanud kodu omadusi
ja kodused reeglid meenutavad tööelureegleid.
Need kaks oleks nagu kohad vahetanud.
Töö on koju imbunud ja kodu omadused töö juurde.
Olulisem on siin ehk see, et töö juures saab koolitust
ja õhutust, kuidas olla parem töötaja,
kuid kodu jaoks ei pakuta sama palju tööriistu.
Ei pakuta sama palju kursusi, kuidas koduelus parem olla,
ja piirata tööelu nii, et kodu võiks jääda puhkepaigaks
ja oaasiks, kus teostada lähisuhteid.
Tööd tehakse siiski tööst lähtuvalt
ja isiklikud vajadused pole nii palju esil, kui kodus,
kus sa vajad, et sind seal inimesena kuuldaks.
Need on kaks väga erinevat maailma, kuid esineb veidi segunemist.
Sinu töö ja Parempi Avioliitto ry
keskendub perele ja paarisuhtele,
aitamaks seda, et seal end hästi tuntaks.
Millel on teie peamine rõhk selles töös?
Kui mõelda äsjakirjeldatule,
kus on tavaline saada töö juures igasugust koolitust,
ja siis tullakse koju, mille jaoks pole ühtki kursust
ega ühtki läbitud seminari, ja see peaks iseenesest toimima,
siis mis nõu te annate?
Peamine on kommunikatsioon - kuidas rääkida, kuidas kuulata nii,
et teine kogeks end mõistetuna.
Põhialuseid emotsioonide, andeksandmise
ja tähelepanelikkuse kohta,
kuidas tekitada teises tunnet, et ta on eriline.
Sellised põhiasjad mõjutavad pikemas perspektiivis
meie majanduslikku ja isiklikku heaolu,
mida hetkel ühiskonnas palju rõhutatakse.
Abielul on selles siiski suur roll.
Seepärast tasub investeerida abiellu sellist põhikoolitust,
et needki kaks olulist eluvaldkonda hästi õnnestuksid.
Kas pole lausa tragikoomiline ja irooniline,
et meid töö juures koolitatakse
ja meil kõigil oleks kui alateadvuses,
et inimest tuleb kohelda austusega, klienti tuleb kohelda austusega,
rääkida kenasti ka töökaaslastega,
aga koju tulles neid reegleid nagu enam polekski?
See ei saa ju nii olla?
Jah. Inimene nagu taandareneks, kui ta teadlikult ise ei otsusta,
et samad käitumisreeglid kehtivad ka koduseinte vahel
ja sama õpetatakse ka lastele.
Kuid seal on nii palju ootusi ja ka lapse tundeid,
kus tahetakse teatud asjus nähtav olla.
See pole tingimata kaunis, kuidas seda kodus tehakse.
See on paljuski ebateadlik ja oma käitumist ei märgata.
Siin on vaja peegliksolemist:
"Kas märkasid, kui inetult sa seda ütlesid?
Ütle seda kenamalt."
Nii on teisel seda kergem vastu võtta.
Kui avaldad soovi, et sind kaissu võetaks,
ja seda inetult karjud: "Tahan, et mind kaissu võtaksid!",
on teisel seda raske teha.
"Sa ei võta mind kunagi kaissu!" - Jah, süüdistused on veel halvemad.
Kui veel tööd ja kodu võrrelda,
siis töökohas on kogukond, kes sind toetab.
Kui halvasti käituma hakkad, vaadatakse sind imelikult.
Kust pere sellise toe saab?
Vanasti oli see olemas, kui vanavanematega koos elati
ja nemadki sekkuda said, kuid täna on peretuumik kahekesi.
Kust nad tuge saavad?
Täna on ehk võtmesõnaks teistsugune eakaaslaste toetus.
Ühiskonnas tahetakse luua kogukondi,
mis toetavad minu elustiili ja -vormi.
Abielutöö on üks selline koht, kus seda pakutakse.
Samas eluolukorras elavad inimesed jagavad oma argikogemusi
ja selle kaudu saab tuge.
Naabriabi ja sugulaskonna tuge
tuleks kinnitada, kus võimalik.
See pole alati võimalik vahemaade või vaimse distantsi tõttu.
Teised võivad liiga erinevad olla, et neilt tuge vastu võtta.
Igasugune inimestevaheline aktsepteeriv osadus on tähtis.
Et ei püütaks liialt üksi teha,
vaid aktsepteeritaks oma inimlikkust, tavalisust,
ja et vajatakse teistega samu põhiasju;
et neid omavahel jagataks ja nii nähtavaks saadaks.
Kas tänapäeva tuumikepere jätab liiga üksinda?
See ehk jääb üksildaseks, aga tuge siiski pakutakse.
Näiteks koguduste pereklubid, naabruskond, pargid,
kui mõelda väikelastega perele.
Erinevates etappides saab toetust eri allikatest.
Erinevad tahud teevad pere heaks palju head tööd
ja see on vajadusel saadaval. Tuleb vaid julgelt pöörduda.
Teame, et tihti otsustatakse, et sellest ei saa asja,
ja antakse alla.
Kas allaandmine juhtub sinu meelest liiga vara,
nagu peretöötajad ütlevad?
Ei süüdistata otseselt kedagi, kuid loobutakse liiga vara.
Kas oled nõus?
Ütlesin varem ja arvan praegugi, et inimesed püüavad väga.
Aga nüüd, kui olen rohkem ringi reisinud
ja küsitlenud paarisuhtetööd tegevaid inimesi,
paistab valitsevat arvamus, et võime taluda pettumusi on madal.
Kui tekib kohti, kus peaks veidi aega kannatama rasket,
pettumusi tekitavat olukorda, või mis äärmuseni välja venitab,
öeldakse, et see on liiga raske.
Asi on ilmselt ka teadmatuses, et see käib elu juurde.
Teatud situatsioonides elamine venitab sind äärmusteni,
kuid mingil hetkel läheb taas kergemaks,
ja sellest väljutakse tugevamana.
Kiiret lahendust sellele pole.
Noorperet peaks siis toetama.
Kui taustal on palju katkisust, siis kiirelt lahendust ei leia.
Räägime sellest realistlikult.
Kui ma selle valuga ei nõustu,
ei taha valu ja otsustan lahkuda,
siis mõeldakse tavaliselt, et ehk on kuskil keegi,
või äkki ongi keegi juba silmapiiril, kellega asjad hoopis teised oleksid.
Rääkisime individuaalsusest. Paarisuhte õnnestumiseks
peab inimene selle reisi iseendaga tegema.
Sa kohtud sama valupunktiga üha uuesti ka järgmise inimesega.
Elu nagu sunniks sind selleks ja testib,
kas oled nüüd valmis tegelema selle varem valutekitanud asjaga.
Seepärast on elu selles suhtes armuline
ja annab uusi võimalusi. Kui aga oleksin armuline endale,
astuksin sellele valule vastu ega väldiks seda.
Siis märkaksin, et valu andis järele.
Kui soostuksin seda tegema ka teise inimesega,
oleks see asi lahendatud.
Statistika siiski räägib,
et teine abielu pole esimesest kestvam.
Nii see on.
Abielulahutused kuhjuvad samadele inimestele.
See pole küll alati nii, teine abielu võib ka õnnestuda,
kuid statistiliselt ei kesta teine või kolmas abielu esimesest kauem.
Lähme tagasi valu juurde.
Kui nõustuda valuga, on see sügav protsess.
Kuidas sa selleks julgustaksid?
Mida head sellest võib tulla, kui nõustun selle protsessiga,
kus mu oma isiksuses käib süvapuurimine ses suhtes,
milliseid probleeme mina suhtesse toon, mitte üksnes teine?
See on ehk liiga teoreetiline vastus, aga kui mõelda elukaareteooriatele,
siis keskeaks kasvan ma inimeseks,
kes pole enam vastuvõtjarollis,
vaid võtan põlvkondadeahelas andjarolli.
Kogunenud tunnete ja teadmiste kapital
ja selle edastamine toob rahuldust.
Kui olen väga poolik, jätkub kasv vanaduseni
ja võin olla ikka veel vastuvõtjarollis
ega teki mõttekuse kogemust, kus sai kellelegi suureks abiks olla.
See on väga rahuldustpakkuv tunne.
Kui nõustun käima oma valusat teed
ootab lõpus midagi kaunist, mida teistele edasi anda.
See on ehk liiga maailmuembav vastus,
aga see annab inimesele elu mõttekuse tunde.
Minus tekitab see mõtte,
ja sulgi on selja taga 20-aastane abielu,
kuhu on kindlasti
nagu minugi 33-aastasesse abiellu mahtunud mingi etapp,
kus mõtled, et mis nüüd saab.
Aga see läheb mööda. Ja ees ootavad head asjad,
kui vastu pead ja seda töödelda jaksad.
Kui vahel tekib pikal jalutuskäigul
või maratonijooksu ajal tunne,
et rohkem ei jaksa ja kaugemale ei jõua, siis pea vastu.
Kui vastu pead, saabub teistsugune olukord,
mis võib sügavam olla.
Kas on võimalik, et see annab mõlemale rohkem,
kui iial oleks uskunud?
Seda kogesid need küsitletud paarid,
kes olid jõudnud esimese lahutuskriisini,
kuid otsustasid sellega tööd teha ja jätkasid sama suhet,
siis oli see abielu palju sügavam ja parem kui senine.
See juhtus kriisi töötlemise tulemusena,
kuid mitte mõeldes, et küll see mööda läheb,
kui vait olla ja rahule jätta.
Seda ei juhtu.
On vaja asjal sarvist haarata ja välja öelda, mis solvab,
või kus end hüljatuna tuntakse, või kus soovid erinevat käitumist.
Asjad tuleb avalikuks teha ja nii sünnib midagi kaunimat.
Siis kui end nähtavaks teen ja kui mõlemad seda koos teevad.
Pea põõsasse peitmine on alati halb lahendus? - Alati.
See ei kanna kestvat, head vilja.
Lühidalt võib kiirvõidu saada, kuid see ei tasu ära.
- Ajutine rahu võib suure sõjani viia.
Kas on veel mõni suur väljakutse, millega peaks arvestama?
Oleme tegelenud kahega.
Kas sulle meenub veel mõni, mis on äärmiselt oluline?
Kas abielu eest hoolitsemisel? - Jah.
Ehk naaseksime veel ajakasutuse juurde.
Kui elame olukorras, kus domineerib individuaalsus
ja tööelu määrab väga palju, pole aeg abielule soodne,
kui ei kehtestata teatud piiranguid.
Kui kasutame aega teise teotamiseks ja etteheideteks,
pole sellest kasu.
Aeg, kus koos meelt lahutatakse, tegeletakse harrastuste
ja abikaasasid ühendavate asjadega, kus laste olemasolul ka neil tore on,
ühendab see ühine aeg peret positiivselt ja ülesehitavalt.
See on hea nii kasvavale kui tulevasele sugupõlvele.
Peaks omama kaugeleulatuvat visiooni,
et kui annan praegu aega enda jaoks tähtsale kogukonnale,
kannab see kaugeleulatuvat vilja.
Asjadele tuleb pikemas perspektiivis mõelda.
- Nagu raha hoiustamine kõrge intressiga.
On suur väljakutse,
kui minnakse tööle kell 6, 7, 8 või 9,
ollakse seal kella viieni, siis minnakse jõusaali,
ja nii ei jäägi tüüpiliselt mingit aega järele.
Vähemalt väikelastega peres.
Kui lapsed on suured, siis on omad väljakutsed.
Isegi tunni leidmine on raske.
Tund päevas ehk 10,5 tundi nädalas hoiaks tunded soojas,
ütlevad uurimused.
Iga nädal tasuks leida 10,5 tundi paarisuhteks.
Meie soovitame paarisuhtetöös 15 tundi, kuid piisab kümnestki.
Vaja on niisiis tund päevas ja nädalavahetusel veidi rohkem,
need tasuks kalendrisse märkida.
Hämmastavalt lihtsad asjad - anna aega, kuula ja räägi.
Näita nende asjadega teisele, et ta on sulle tähtis.
See ongi kõige tähtsam.
Aitäh Hanna Ranssi-Matikainen,
et neist tähtsaist asjust rääkisid.
Õnnistust teie tööle Parempi Avioliitto ry-s
ja ka teie perele.
Aitäh, head vaatajad!
Hämmastavalt lihtsad asjad,
kuid ometi vahel nii valusad ja praktilised.
Aga Jumalal on oma plaan
ja head mõtted ka sinu pere jaoks.
Kohtumiseni nädala pärast Piiblikohvikus!
Kui soovid toetada TV7 Eesti tööd,
võid helistada annetustelefonile
900 1777 (kõne hind 7 eur).
Lisainfo: www.tv7.ee
Nii jätkub saadete tegemine
ja teisedki saavad julgustatud.
Tõlge: Monika Jaaguri