Tere tulemast taas Piiblikohvikusse!
Täna läheme Piiblikohvikus asja tuuma juurde
ja räägime evangeeliumist,
ning mida see praktikas tähendab.
Mul on külas teoloogiadoktor, piibliõpetaja ja kirjanik
Vesa Ollilainen. Tere tulemast! - Aitäh.
Rääkisime kahes saates sinu viimasest raamatust
"Helvetti ja Taivas".
Enne seda kirjutasid raamatu "Evankeliumi ja elämä"
(Evangeelium ja elu), kus mõtiskled põhisõnumi teemal
Jeesuse lunastustööst meie heaks.
Täna räägime sellest,
mida evangeelium meile praktiliselt tähendab.
Alustame sellest, mida vahel kuuleb,
mis on minu arvates eksiõpetus, aga vaatame, mis sina ütled.
Kui tuleme osadusse Kristusega toimub see evangeeliumi kaudu.
Evangeelium päästab meid.
Seejärel aga arvatakse,
et kristlasena kasvamises ja usuelus evangeelium enam keskne pole.
Kas see on nii?
Vastasid sellele vist juba ise.
Minu meelest ei ole see nii.
Evangeelium on Jumala vägi nii päästeks kui pühitsuseks
ehk nii meie usule tulemiseks kui selleks, et usu juurde jääda,
kasvada ja usus elada.
Evangeeliumi on vaja mõlemaks.
Mida see praktikas tähendab?
Kui mõelda argielule kodus ja töö juures,
kuidas evangeelium mulle igapäevaselt tähtis on?
See on tähtis mitmel moel.
Ühest vaatenurgast
annab evangeelium meile raamistiku,
mille piires tegeleda inimestega,
kes minuga eri meelt on,
kes mõtlevad teisiti, või suhtuvad minusse vaenulikult.
Evangeeliumi rõõmusõnum on selles,
kui mõtleme küsimusele, kuidas kohelda töökaaslast,
kes minust halba räägib,
või on vastu sinu seisukohtadele, kuna teab, et olen kristlane,
ja tahab kaikaid kodaraisse loopida. Mida teha?
Võin kibestuda, mis on üks võimalus.
Või võin kurjale kurjaga vastata, nagu mõned teevad,
või kätte maksta,
ehk ei maksa üksnes kätte, vaid teen topelt tagasi
ja näitan teisele koha kätte.
Evangeelium annab sellise vaatenurga,
et mina olen algusest peale Jumala vaenlane
ja Jumal, kelle vaenlane ma olen, on ehitanud meie vahele rahu
Jeesuse surma ja ülestõusmise kaudu.
Kui Jumal on nii suure lunastustööga,
oma Poja vere hinnaga,
ei kulla, hõbeda või muu väärismetalliga,
vaid Kristuse kalli verega ostnud sind endale,
ja osutanud sellega sulle, vaenu ärateeninule, nii suurt armu,
kas sa ei võiks osa sellest armust teise vastu osutada?
See on link või mehhanism, mida üritan selgitada -
uurin, mida evangeelium minu jaoks tähendab,
ja kuidas see horisontaaltasandil välja näeb.
Kui mul on mingi probleem,
on see tihti palju suurem minu suhtes Jumalaga.
Üritaksin nagu äraspidi seletada
Jeesuse tähendamissõna armutust sulasest,
kelle suureks probleemiks on mõõtmatu võlg kuninga ees.
Kuningas andestab võla
ehk maksab selle ja aktsepteerib, et saab sellest kahju,
ja sulane ei mõista seda.
Kui ta kohtab sulast, kes võlgneb talle tähtsusetu summa,
laseb ta tolle vangi panna, mis näitab,
et ta pole mõistnud andestuse tähendust.
Ta ei jaga seda edasi teistele ega näita sama suhtumist.
Seepärast on evangeelium või selle üle mediteerimine võtmeks,
kuidas tegeleda inimesega, kes mind halvasti kohtleb.
See on väga revolutsiooniline mõte, kui mõelda näiteks perele
või paarisuhtele, kus kogetakse,
et teine pool ei vasta soovitule,
või pole minu vastu nii armastav ja kena.
Kui mõelda, kuidas kohtleb Jumal mind,
kes ma pole Teda armastanud ja Temaga kena olnud,
vaid vastupidi.
Siis kõlab Johannese kirja lihtne sõnum:
Me armastame, kuna Tema on meid esimesena armastanud.
Selline hoiak tekitaks paarisuhetes revolutsiooni.
Tõepoolest.
Toon ühe konkreetse näite oma elust.
Olen abielus ja naine töötab Helsingis.
Elame Ryttyläs ja tal on seega tööreisid.
Ta lahkub varahommikul, kui teised magavad ja tuleb õhtul.
Ta ei juhi autot,
mistõttu paljud argisõidud, nagu poeskäimine, on minu rida.
See tähendab, et mul on argielus suur vastutus.
See võib tekitada pahameelt,
nagu teine pääseks kergemalt.
Seepärast pean meenutama evangeeliumi
ja seda, mida mina olen teinud suhtes Jumalaga.
Kui Jumal oleks sulle seepärast vihane,
poleks maailmas mingit valet. kuna sinu võlg on mõõtmatult suur.
Jumal annab selle siiski andeks, kannatab selle Jeesuse pärast ära.
Kas sa ei võiks jagada selle kübemeid oma naisele,
kelle oletatav väärtegu või kibeduse põhjustamine,
on niivõrd väike, võrreldes sellega, mida mina olen Jumalale teinud.
Nii jagatakse vertikaaltasandi arm edasi horisontaaltasandil.
Mõtleme sellele ka suhtes lastega.
Kui lastele mõelda,
siis siin peaksid ema-isa kindlasti seda põhimõtet rakendama,
andmaks lapsele vähemalt mingil tasandil kogemuse,
et teda koheldakse samamoodi nagu Taevaisa on neid kohelnud.
Jah. Kuna mina saan armu, võin seda lastelegi edasi jagada.
Tuleb meeles pidada ka seda, et vanemad on lastele ka kohtuks.
Vanemad ei peaks üksnes õpetama, mis on arm,
vaid ka, mis on kohus.
Lapsed peavad mõistma, et väärteol on tagajärjed.
Et vanemate käskude eiramisel on tagajärjed, kui valetatakse,
või kakeldakse õdede-vendadega, kuigi keelatakse,
või kui võetakse teise asju.
Seegi kuulub vanemakohustuste alla.
Need ei välista teineteist,
kuid mängivad vanemluse juures mõlemad tähtsat rolli.
See on hea tähelepanek selles mõttes,
et evangeelium võib näida lõdvakäelisena,
nagu sinust võiks alati üle sõita.
Sa oleksid otsekui solgutatav kaltsunukk,
keda igati loobitakse ja kes halva kohtlemisega nõustub.
Minu meelest see ei tähenda seda.
Kui evangeeliumi tõena võtta,
sisaldab see ka usukuulekust kogu Jumala ilmutusele.
Et kui Jumal on andnud pääste Jeesuses,
ja kui see Jeesus või too Jumal on rääkinud nendest asjadest,
siis kuidas saan Temalt vastu võtta selle,
ja öelda, et seda või toda ma ei taha?
Millise õigusega ma niiviisi Jumala Sõnas vahet teen?
Kui võtan vastu selle, mis mind päästab ja Taeva viib,
rõõmusõnumi Jeesuse,
kas ma ei peaks siis joonduma selle järgi, mida Ta mujal ütleb?
Näiteks, mis puudutab vanemlust või varastamist
või vaeste kaitsmist või tõe juurde jäämist,
või eetilistes küsimustes kindlaks jäämist.
See on positiivses mõttes väga revolutsiooniline idee,
Harutan seda mõttelõnga edasi.
Kui mõelda sellele oma suhteis vanematega.
Kõigi vanemad on mingeid vigu teinud.
Aga kui lähtun sellest, et olen nende pärast kibestunud,
mis siis, kui olen teinud mõõtmatult rohkem vigu Jumalaga,
ja Ta annab mulle siiski armu?
Kas suhteis oma vanematega on ka ruumi halastusele?
Kui inimene on kibestunud,
siis karjasena küsiksin endalt,
kuidas saan hõõruda inimsüdamesse evangeeliumi reaalsuse?
Võin käskida tal vanematele andeks anda.
aga see ei toimi,
ja tekitab tõenäoliselt veelgi enam kibedust.
Kuidas saaksin selle asemel evangeeliumi nende südameisse,
et Kristus on kõik andestanud, tõeliselt kohe.
Ka selle kibeduse vanemate suhtes.
Sinagi oled katkine, ja oled eksinud,
ning saad ometi armu.
Ühelt poolt võib loota evangeeliumi väele,
et kui Kristus tuleb meisse ja uuendab meid,
avaldab see automaatselt mõju, muudab meie hoiakuid,
nii et suudame andestada ning see viib ka kuulekuseni -
kui olete andeks saanud, andke omakorda andeks.
Ja isegi kui see ei tundu hea või on kuidagi vastumeelne,
pead lihtsalt hinge tõmbama ja tõdema, et peab.
Mida muud sa veel võiksid?
Kui naasen oma näite juurde, siis olen märganud,
et keset kiireid aegu, kui kergelt tekivad protestid
"Miks see kõik minu õlul on?",
siis armu meelde tuletamine
ei muuda tingimata meeleolu,
nii et äkitselt pilved hajuvad, päike lõõmab,
linnud laulavad ja kõik on hästi, kuid olen tihti märganud,
et teravus kaob,
negatiivne kibedus
ning kergesti tekkiv viha ja kättemaksuiha nüristuvad.
Nagu õhupallist kaoks vähehaaval õhk
ja see vajub kokku.
Nagu ütlesid,
ei tähenda see, et oleksin nagu kaltsunukk,
ning õigel ja vääral ja õiglusel pole vahet.
Jumalgi ei ütle, et vahet pole, mida teinud oled. Unusta ära!
See pole sugugi evangeelium.
Kristus kannab meie eest.
Selles kohtuvad nii õigsus kui halastus.
Need kohtuvad ristil.
Jeeus on ühelt poolt meie eeskuju, ja teiselt poolt meie asendaja.
Ta sureb meie eest, jätab meile eeskuju, kuidas elada,
kuid ka elab seda meie eest.
Ta näitab, mida tähendab küsida Jumalalt,
kes kõik on andestanud: Mida nüüd teha?
Ta ütleb: Minge!
Ja armastage!
Enne kui teiste teemade juurde läheme,
räägime ka vaenlastest.
Keegi võib püüda miskipärast pidevalt takistusi luua
ja on väga raske ligimene. Me kõik oleme neid kohanud.
Mõned meist on ise sellised.
Jeesus aga ei ütle,
et armastage üldiselt,
vaid armastage oma vaenlasi. Ja palvetage nende eest.
Mida evangeelium siin tähendab?
Minu meelest see tähendab,
et me ei saa südamest nende eest palvetada,
kui me ei näe, et Jeesus suri nendegi eest.
Sellele võiks ehk läheneda nii,
et kristlastena näeme kergesti maailmas olevat kurjust,
ja ütleme: Tänu Jumalale, et mina selline pole.
Tänu Jumalale, et mina pole selline prostituut,
või selline vaenlane, või nagu nood, kes kristlikke väärtusi lammutavad.
Mõtlema hakates on see üsna silmakirjalik
ja oma õigsusele toetuv.
Tegelikkuses on sama kurjus ka minu südames.
Selle nägemine muudab meid januseks armu järele
ja sunnib armastama inimesi, kes on meie vaenlased.
Kuna Kristus on mulle halastanud, võin mina talle armu anda.
Ja kuigi ta teeb valesti,
olen minagi valesti teinud ja andeks saanud.
Kui vaenlane teeb asju,
moonutab tõde, võime meie siiski tõe juurde jääda.
kuigi nõustume selle pärast kannatama.
Siin näeb taas seda põhimõtet.
Kui mõtleme karmile näitele, nagu islamistlikud ISIS-lased,
kes käivad külast külla ja tapavad, vägistavad ja hukkavad,
siis pole kristlik öelda, et me ainult palvetame.
Me ei osuta mingit vastupanu.
Peame ju kaitsma oma lapsi ja peresid.
Kuid ometi me ka palvetame ja loodame,
et evangeelium asendaks neis viha armastusega.
See on see, mis asju lõplikult muudab.
Võime saata sinna sõdureid, abitöötajaid, raha või ravimeid,
või toitu ja muud sellist, et ajalikud asjad korras oleks.
Lõpuks toob tõelist muutust siiski Kristus ise,
ehk evangeeliumi sõnum.
Seepärast me nende pärast palvetamegi.
Ütleksin palvetamise kohta veel seda,
et seegi on eeskuju.
Kui mõtleme evangeeliumile,
siis see võib sünnitada meis uut hoiakut
ja samas see otsekui kutsuks meid oma hoiakuid vormima.
C. S. Lewis ütleb, et kui tahad kedagi armastada,
käitu nagu armastaksid teda, ja märkad vähehaaval, et armastadki.
Ära oota, et see tunne tuleks,
vaid hakka teda kohtlema, nagu armastaksid teda,
ning süda hakkab kaasa tulema.
Evangeelium on veidi sarnane.
Kui Kristus on kõik andestanud, ja on inimesi, kes mulle ei meeldi,
siis kui Kristus saab neid armastada, püüan minagi seda teha.
Oma armust võib Jumal meie südames muutuse tuua,
nii et me tõesti neid armastama hakkame.
Väga praktiline, radikaalne ja hästi toimiv asi.
Kui mõelda kellelegi, kes sinuga väga halvasti käitub,
aga sina otsustad temaga sõbralik olla,
ostad talle kohvi, aitad, toetad ja kaitsed teda,
siis kui ta süda just kivist pole, hakkab ta heldima.
Tõepoolest. Ja isegi kui ta süda kivist on,
ei tohiks see meie hoiakut mõjutada.
Kristus suri kogu maailma patu eest,
teades, et paljud Ta siiski ära põlgavad.
See ei takistanud Tal maailma armastamast
kuni ristipuuni välja.
See ei takista Jumalal meie reaalsust säilitamast,
kuigi Ta teab, et paljud on minevikus ja tänapäevalgi Ta ära põlanud.
Tema arm on ülevoolav.
See võib meilegi mõju avaldada.
Vaenlaste suhtes võiks öelda sedagi,
et arm muutub meile tähtsaks ka nii,
et tegelikult on see väga raske.
Väga raske on kibedusest loobuda või hoiakuid muuta,
või armastada neid, kes sind halvasti kohtlevad.
Vajame selleski andestust, kuna me ei suuda seda.
Vajame armu, millele toetuda.
Kui püüame endist ise armastust välja pigistada,
siis lämbume. Me ei suuda seda pikalt.
See muutub pinnapealseks armastuseks,
mida ei saakski armastuseks nimetada.
Vajame Kristuse armu, et selleks jõudu saada.
Mõtleme äsjaöeldule -
vajame evangeeliumi, et jaksata õigesti elada.
Kuidas rakendada evangeeliumi oma elus?
Olen kristlane, usun Jeesust, kuid märkan,
et mu mõttemaailm põgeneb pidevalt ise suunas,
et mu suust lähtub sõnu, mis ei õnnista, ehita, lohuta,
vaid kisuvad maha.
Märkan, et ei torma innuga head tegema.
Kuidas evangeeliumi oma elus rakendada?
Üks asi, mida peaks tegema,
kuigi 'pidama' on halb sõna ...
- Võib teha.
Võime uskuda evangeeliumi,
sellesse, et oled Kristuse pärast hinnaline,
ning Jumal näeb sinus Jeesuse täidetud lunastustööd,
Tema puhtust, Tema elu, mitte seda, mida Sina teed.
Võid sõlmida rahu sellega,
et sinu väärtus ei sõltu sellest, mis sul kristlasena teha õnnestub
või ei õnnestu;
kui hästi mul võitlus õnnestub või ei õnnestu;
kui puudulikuks see siiski alati jääb.
Mu väärtus on selles, mida Jeesus minu eest tegi.
Selle kaudu leiame ehk mingit hingamist,
indu või rõõmu argieluks.
See ei sõltu minust,
vaid sellest, mida Jeesus minu eest tegi.
Nii võime osutada õiget armulikkust.
Tänapäeval õhutatakse enda vastu armulik olema,
mis tähendab ehk seda, et oleme ju kõik patused.
Kurjus muudetakse suhteliseks.
Kuid see on armulikkus, kus ütleme, et mul on see,
kuid Kristus on seda minu eest teinud
ja seepärast Jumal seda ei näe.
See annab meile terve enesehinnangu,
et me ei ehitaks oma rõõmu,
kindlust ja elujaatust sellele,
mida ise endast välja pigistada suudame,
vaid sellele, mida Jeesus meie eest on teinud.
Siit lähtub see, et Paulus suudab vanglas rõõmsalt Jumalat ülistada.
Kuna see ei sõltu välistest asjadest ega oma meeleolust,
vaid sellest, mida Jeesus on teinud.
Ühelt poolt näeme oma patusust, kuid teiselt poolt seda,
et oleme armu saanud patused.
Mida ma kristlasena endast mõtlen on tugevalt seotud sellega,
mida mõtlen Jumalast.
Olen vahel märganud, ma ei tea, mida sina sest arvad,
aga mõtlen nagu oleks Jumal mu peale ikka veel pahane,
nagu evangeeliumi polekski.
Kristus on kustutanud Kolgatal Jumala viha.
Jumal ei ole vihane. Ta armastab.
Kristuses.
Kui kohtun Temaga ilma Kristuseta, nagu Luther ütleb,
kohtan üksnes Jumala viha, aga kui olen Kristuses ...
Unustan selle pidevalt ära ja arvan, et kui elan oma halbu päevi,
ja olen nii vilets palvetaja, siis Jumal ei tahagi mind kuulda.
Ta on mu peale vihane.
See on teatud mõttes loomulik reaktsioon.
Kui vaatame oma südant, miks ei peaks Jumal vihane olema?
Mina oleksin endale vihane, ja pidevalt pettunud,
et kuidas see päev nüüd jälle nii viltu läks.
Aga arm pole selline.
See ongi siin nii imeline ja armas, et meid on riietatud Kristusega.
Jumal ei vaata meid selle pilguga, et täna võeti rõivad ült ja ....
Ta on kuidagi uskumatult armuline
ning talub oma rahva langemisi ja patte.
Ta tahab päästa ja lõpuni viia, ning siduda neid Jeesusesse.
Ta kasvatab meid oma armuga.
Keegi ütles hästi,
et me ei kasva kristlastena mitte kunagi kohta,
kus me ei vaja evangeeliumi.
Kas võiks ka nii öelda, et kunagi ei tohiks olla nii,
et evangeelium poleks meile tohutult armas üllatus:
Jumal polegi mu peale vihane, kuigi situatsioon on selline!
Oleks tore leida selline hingamine, et alati oleks niisugune kindlus.
Kuid samas, kui ennast tunneme,
siis arvan, et see muutub vältimatult pendeldamiseks.
Näeme oma viletsust ja masendume,
seejärel rõõmustume evangeeliumist.
Pendeldame nende kahe vahel, kuna oleme inimesed
ja meis on mõlemad reaalsused.
Piiblisõna annab meile aluse,
mille toel see hingamine alaliselt leida.
Kristlases on need mõlemad ehk kõrvuti.
Üks piibliõpetaja räägib, et kristlane ühelt poolt lonkab,
ja samas rõõmustab ta süda.
Ta mõtles seda, et ühelt poolt käib kristlane siin maailmas
ning võib Jeesuse järgijana kohata alandamist, tagakiusu
ning vastuolusid ja kannatusi.
On palju asju, mis tema vastu on.
Ta teadvustab oma süüd ja katkisust,
ning selles mõttes ta lonkab.
Aga samas on ta alati rõõmus, kuna Kristus on alati kaasas.
Mu pääste ei sõltu sellest, kui hästi mul elus läheb.
Isegi kui läheb hästi, on see kõige tähtsam.
Seepärast on kristlases kohal mõlemad reaalsused -
nii lonkamine kui rõõm Jeesuse töö pärast.
Aitäh, Vesa Ollilainen,
et avasid, mida evangeelium praktilises elus tähendab.
Sinu raamatust "Evankeliumi" võib sellest rohkem lugeda.
Õnnistust sinu elutööle
ja igapäevaseks evangeeliumi omandamiseks.
See on endiselt iga päev tähtis.
Endiselt iga päev. Head vaatajad,
vajame iga päev evangeeliumi ja iga päev on see värske.
Tema arm on uus iga hommik.
Kui lugesin selle raamatu käsikirja enne selle ilmumist, mõtlesin,
kuivõrd keskne on evangeelium,
ja kuidas see hõlmab kõiki elualasid.
Pole ime, et Pauluse kirjad alati selle ümber tiirlevad -
Kristuse lõpetatud töö ja isiku ümber.
Tiirelgu meiegi elud selle Kristuse ümber,
kes meid jäägitult armastab.
Õnnistatut nädalat!
Kohtumiseni nädala pärast taas Piiblikohvikus!
Kui soovid toetada TV7 Eesti tööd,
võid helistada annetustelefonile
900 1777 (kõne hind 7 eur).
Lisainfo: www.tv7.ee
Nii jätkub saadete tegemine
ja teisedki saavad julgustatud.
Tõlge: Monika Jaaguri