CAFÉ BIBELN
Välkommen till Café Bibeln.
Redan i Bibeln nämns diakoniarbetare.
Och en sådan har jag här i studion.
- Välkommen Heidi Viita-Virtanen. - Tack.
- Heidi, du är ung men du har redan arbetat med diakoni en tid.
Hur kom det sig att du hamnade i eller valde det?
Egentligen ligger rötterna till min kallelse -
i att jag själv fick växa upp till en kristen och fann Kristus i mitt liv.
Eller rättare sagt, Kristus fann mig.
I det har kallelsen till att arbeta med diakoni sin upprinnelse.
Min tro grundar sig på Bibeln och jag upplever att Gud -
talat till mig genom Bibeln och kallat mig till sig -
och även kallat mig till diakoniarbetet.
Jag upplever alltså att Gud talat till mig genom Bibeln -
i de stycken där Han berättar hur Han försvarar de fattiga och -
uppmanar oss kristna att också göra det.
Uppenbarade sig din livsuppgift för dig -
direkt när du kommit till tro -
eller skedde det stegvis?
Fann du den genom att läsa Bibeln eller hur gick det till?
Efter att jag börjat gå i församlingen och -
andliga frågor kom mig nära började jag ganska snart fundera på -
vilken plats och uppgift i Guds rike som var min.
Jag tittade på ganska många alternativ.
Jag var engagerad i ungdomsarbete då -
men det var ändå inte mitt kall.
Ganska snart kom diakonin upp.
Jag fascinerades av vilket "tyst" arbete det på sätt och vis är.
Hur det utförs bland de tysta massorna.
Det talade till mig. Och så upplevde jag -
att Gud genom Bibeln talat till mig om just det.
Jag insåg att jag redan i gymnasiet skrivit uppsatser -
om unga i utanförskap och att frågorna låg nära mitt hjärta -
och att Gud bekräftade mitt kall och min plats alltmer.
Nu när du har arbetat konkret bland annat med hembesök, -
vilken slags värld har du mött? Är folk ensamma eller har de -
tillräckligt med vänner? Är nöden stor eller hur ser det ut?
Jag måste säga att när jag gav mig in i arbetslivet -
så var det blev jag ordentligt omskakad till en början.
Även under studietiden när vi besökte ett härbärge för hemlösa.
För mig var det en stor chock att det faktiskt finns -
människor i Finland som inte har tak över huvudet.
Det gav också en känsla av ödmjukhet inför Gud -
men även tacksamhet över att jag själv -
haft ett bra hem som barn.
Det fick mig att fundera över sådana saker även ur en andlig synvinkel.
Jag är verkligen tacksam och ödmjuk.
- Vilka är de största utmaningarna skulle du säga?
Är det ensamhet, att pengarna inte räcker eller något annat?
I dag ser vi mycket ekonomisk nöd i vårt arbete.
De flesta som besöker vår mottagning -
kommer just på grund av ekonomiska problem.
Det är ofta utgångspunkten för vår utredning av någons livssituation.
Sedan kan det leda till annat också -
som personen behöver prata om och få stöd och hjälp med.
Diakoni är att vandra bredvid andra människor.
Upplever du att folk törs berätta och öppna sig -
även om personliga saker när du besöker dem?
Ganska många gör det. Det beror mycket på personen -
men jag har fått höra om mycket smärtsamma saker.
Man känner sig ofta otillräcklig i det här arbetet -
särskilt när man är så ung.
Man undrar vad man kan göra för den här personen.
Å andra sidan hjälper det att lita på att Gud kan.
Gud är deras främsta stöd i livet. Inte så mycket jag.
När man tänker på diakonalt arbete -
så tänker man ofta att det är skilt från tro och -
all sorts framlyftande av tron.
Men du har nämnt att dessa inte behöver separeras helt.
Kan du utveckla din syn på den relationen?
Jag anser att diakonin tar tydligt avstamp i Bibeln och -
den kristna tron och ett centralt tema i Bibeln är -
att Gud är på de fattigas sida och uppmanar oss -
att hjälpa de mindre bemedlade och de lidande.
Så diakonin har en fast grund i Kristi kärlek -
och tar avstamp i den. Utan Kristi kärlek skulle vi -
inte kunna älska andra människor.
Jag tänker att det diakonala arbetet når verkligen fram.
För de människor vi möter deltar ofta inte i annan församlingsverksamhet.
De kanske inte ens hör till kyrkan.
Kyrkan kan vara väldigt främmande för dem.
Socialkontoret kan ha hänvisat dem till oss.
Så de hade aldrig kommit till något annat evenemang.
Du är liksom Kristi sändebud som möter dem.
De går kanske inte på annat, de läser inte och ser inte på kristen TV.
Nej kanske inte. Dock finns det också de som kontaktar oss -
just för att de önskar att vi ska be för dem -
och som vill prata om andliga saker. Men de flesta kommer -
på grund av vardagens svårigheter.
Hur gör du konkret när du besöker någon -
för att kombinera det andliga budskapet och det diakonala arbetet?
För mig är bönen enormt viktig så jag frågar ofta människor -
om de vill att jag ska be för dem.
Men jag ger så klart utrymme för att de kanske inte vill det.
Men jag vill föreslå det och erbjuda möjligheten.
Och väldigt många vill det och säger efteråt -
att de upplevt att Gud hjälpt dem i deras svåra situation.
Man blir så ödmjuk när man inser hur Gud -
tar hand om dessa människor, inte jag.
Jag behöver heller inte bära dem. Gud gör det.
Du har berättat hur du ibland får ett bibelställe -
som du känner att du måste ge någon -
och det visar sig passa in precis i personens liv.
Ja. Det här blev väldigt konkret för mig -
när jag var ny och funderade mycket på -
min identitet som "andlig arbetare".
Jag frågade mig: "Arbetar jag med andlig verksamhet -
eller är jag socialarbetare?"
I början när jag gjorde många hembesök -
upplevde jag att när jag hade bett inför besöket -
och att Gud skulle ge mig en andaktstext ur Bibeln -
som jag kunde läsa för den jag skulle besöka, -
då fick jag texter som trots att jag aldrig träffat personen -
stämde in precis på dennes liv.
Så Guds vägledning märks i varje stund i arbetet.
Jag vet inte om frågan är rätt ställd -
men jag föreställer mig att om jag hade haft ditt jobb-
skulle jag ibland få kämpa med mina egna känslor.
Jag hade nog velat säga, om någon gjort riktigt dåliga val -
sett ur Bibelns synvinkel, och därför fått problem...
Jag kan tänka mig att diakoniarbetare ofta är väldigt tålmodiga -
för de orkar visa kärlek även då? Vilket såklart också Gud gör.
Men får du någonsin tampas med dina känslor -
för att du har lust att säga: "Snälla människa gå inte ditåt!"
Jodå visst händer det.
I det här jobbet får man ofta be Gud om tålamod och kraft.
För den kärleken finns inte i mig. Allt kommer ju från Gud.
Allt är en gåva som jag kan förmedla vidare.
Men tillfällen då jag själv får kämpa med mina känslor -
eller reflektera över dem -
är kanske när jag ser någon som haft -
flera ofattbart stora svårigheter efter varandra.
Då liksom suckar jag inför Gud: -
"Varför får denna människa utstå så mycket?"
- Precis. - Jag vet inte men Gud vet säkert.
Man pratar mycket om att speciellt de äldre är ensamma idag.
Ingen hälsar på. Inte släktingar eller ens de egna barnen.
Man håller inte kontakt. De lämnas helt ensamma.
Är det den världen du möter?
Jodå. Det ser jag mycket.
Jag jobbar inte själv med äldre men det märks även i mitt arbete.
Ensamheten är verkligen en sorg i det finska samhället just nu.
Vi har många, även yngre, som är hemma och som inte -
har kontakt varken med någon service eller församling.
Du jobbar med psykisk hälsa, eller hur?
- Ja och med familjer. - Vad är den största utmaningen där?
Även där tänker jag på att många människor sitter hemma -
och kanske inte orkar söka någon kontakt utanför hemmet.
Så hur man ska nå dem bättre och -
hur man kan bli bättre på att bedriva ett uppsökande arbete, -
det är en stor utmaning.
I det här arbetet möter man ju sådana som man annars inte möter.
Men utmaningen kanske är hur budskapet ska framföras.
För det är ju en kort tid du tillbringar med personen.
Ja så är det. Ofta vid hembesök börjar det med småprat -
om ditt och datt. Det är så förtroendet byggs -
mellan mig och personen. Mot slutet föreslår jag ofta -
bön och en andaktsstund.
Om personen önskar det så ber vi tillsammans.
Om vi talar om samhället, vad skulle du vilja förändra -
i dagens Finland avseende de äldres situation, -
familjers situation eller dem som kämpar med psykisk ohälsa?
Man borde absolut satsa på förebyggande verksamhet.
Att hjälpa innan problemet blivit alltför stort.
Det känns som att hjälpen kanske erbjuds först när -
situationen nått bristningsgränsen.
Om familjerna fick hjälp tidigare...
- Skulle det vara i form av familjestöd och relationsrådgivning?
Ja. Att jobba med äktenskap ligger mig varmt om hjärtat -
och jag tänker att även ur ett familjeperspektiv -
vore en satsning på stöd till parrelationer jätteviktig.
Även med tanke på de ökande inkomstklyftorna i Finland -
borde man underlätta för barn i mindre bemedlade familjer -
att ha fritidsintressen för att motverka utanförskap.
Kan du förklara mer konkret? För det finns ju de som säger: -
"Det finns väl inga fattiga i Finland -
jämfört med länder där de inte har mat."
Är det sant att det faktiskt finns människor som har svårt -
att lyckas få pengarna att räcka -
till alla månadens räkningar och även mat på bordet?
Ja det är klart att jämfört med fattiga i u-länder -
så kanske det inte finns fattiga i Finland.
Men jämför man bara med andra finländare så anser jag att det finns -
många fattiga och mindre bemedlade -
som verkligen har svårt att få pengarna att räcka ens till mat.
I det här yrket får man ganska regelbundet höra: -
"Jag har inte ätit på två dagar för kylskåpet är tomt -
och jag fick inget i matutdelningen".
Det gör mig riktigt ledsen att vi har en sådan situation i Finland.
Och kyrkans anslag för att ge ekonomiskt stöd -
är så pass litet att vi bara kan -
ge engångssummor vid kriser.
Tydligen är också skillnaderna i Finland så stora -
att den välbärgade delen inte ens vet om att fattigdomen finns.
Ja jag tror att det handlar mycket om det.
För det är inte något alla möter i vardagen.
Kanske inte ens jag skulle veta det -
om jag inte i jobbet dagligen såg -
hur fattigdomen ser ut och hur det är att vara fattig i Finland.
Vad kan då en vanlig kristen man eller kvinna göra?
Du arbetar ju professionellt med diakoni -
och har vägletts av Gud till det.
Men en vanlig kristen som jobbar med något annat.
Är frivilligarbete något man kan syssla med?
Jadå. Jag tycker att frivilligarbetet är jätteviktigt.
Vi skulle inte kunna göra vårt jobb utan frivilligarbetarna.
De frivilliga utgör en väldigt stor resurs.
I vår församling har vi så kallade medmänniskor som besöker äldre.
De är helt frivilliga och de möjliggör fler hembesök -
än vad en enda anställd skulle kunna genomföra.
Så jag uppmanar absolut till att börja med frivilligt diakoniarbete.
Vi behöver många frivilliga.
Om någon tänker: "Jag törs inte gå hem till folk".
Hur kan det gå till i praktiken?
Man kan komma och fråga och berätta vad man är bra på.
"Jag kan koka kaffe. Kan jag hjälpa till?"
Jag tror att Gud har välsignat alla med olika gåvor.
Alla behöver inte göra samma saker.
Jag tror att Gud har en plats för var och en av oss.
Vi lever i en tid av hårdnande attityder.
Det märks i livets alla faser.
Du arbetar ju med psykisk ohälsa inom ramen för ditt yrke.
Märker du av attityderna och lider dina klienter av dem?
Det tror jag att de gör. I Finland är allt också väldigt -
prestationsinriktat och effektivitetsbetonat.
Man ska vara effektiv på jobbet, hemma och överallt.
Det är ganska skrämmande att höra och fundera på -
vad som händer om man inte skulle orka.
Och det kan hända vem som helst att man inte orkar mer.
Så jag skulle önska att vi började -
uppskatta mjukare värden igen.
Vilket inte är detsamma som -
att människor inte behöver jobba själva.
- Nej, nej. - Så vem som helst kan hamna där?
- Ja absolut. Man borde exempelvis uppmuntra människor att jobba med -
sådant som passar just deras talanger.
Man borde värdera alla jobb lika. Det vore viktigt.
För jag tror att Gud ser alla uppgifter som lika mycket värda -
för Han har själv kallat oss till dem.
De flesta inom diakonin är väl kvinnor?
- Ja jag tror det. - Troligtvis även de flesta frivilliga.
Vilka behov inom yrket kan männen fylla?
Ja alltså... Det kan finnas äldre -
alltså män, som önskar manliga medmänniskor.
Och vi skulle behöva "farfarstyper" för barn -
som kanske inte har någon pappa, morfar eller farfar.
Så det finns helt klart många uppgifter för män.
- Om någon tror att... eller inte vet hur familjerna mår -
i det här landet så kan man tänka på...
Det finns förstås extremt tragiska fall -
som då någon dödade sina egna barn nyligen.
Men något som speglar nöden är också -
mängden omhändertagna barn.
Det finns 18 000 omhändertagna finska barn.
- Så något är väldigt trasigt. - Ja absolut.
Jag tänker också att något är väldigt trasigt så...
Just med tanke på omhändertaganden tänker jag att -
förebyggande verksamhet inom socialtjänsten och församlingarna -
är oerhört viktig. Jag respekterar barnavårdscentralarbetet.
Där kan man ofta få syn på problemen tidigt.
När du arbetar får du ju se väldigt mycket -
nöd och lidande. Du sade ju att du ibland tänker: -
"Gode Gud låt den här människan -
få lite andrum nu."
Men hur har det påverkat din tro, att du har fått se detta?
Har det stärkt din tro eller fått dig att tvivla?
Jag tänker att mitt i nöden och lidandet -
som jag ser i mitt arbete, så upplever jag ändå -
att Gud ser till de här människorna.
På något sätt upplever jag, som jag tror jag nämnt redan, -
att genom det här arbetet har Gud satt mig på -
en ödmjuk plats så jag kan känna tacksamhet -
över saker som jag kanske tidigare inte förstått att tacka för.
Saker man kanske tagit för givna men som verkligen inte är det.
Kanske tycks de egna problemen små i jämförelse med verkliga problem?
- Ja, ja.
Jag upplever själv att Gud -
andligt har talat till mig genom detta arbete och -
att Gud älskar de här människorna så oerhört mycket -
och jag önskar att de skulle få uppleva det -
och finna tryggheten i Kristus.
Därför föreslår jag ofta bön och erbjuder den möjligheten.
Man ser att du är väldigt motiverad i ditt arbete.
Varifrån får du själv kraft -
när du är trött och inte orkar mer?
Det är en bra och viktig fråga som man i det här jobbet -
måste fundera över för ibland är man väldigt trött efter jobbet.
Men främst får jag kraft -
från Gud, Bibeln, församlingen och bönen.
Dessutom har jag en underbar make -
som delar min syn på den andliga kallelsen.
Och jag har fantastiska vänner och familj.
Det är främst från dessa källor jag hämtar kraft.
Detta jobb tar säkert aldrig slut utan behovet kommer att öka.
Ser du även en internationell dimension?
Kan du föreställa dig att i framtiden -
jobba med diakoni utanför landets gränser?
Jo...det skulle jag kunna.
Missionsarbete känner jag också varmt för.
Just nu känner jag nog att min plats är här -
som en som sänder andra och i den andliga verksamheten i Finland.
Men jag tror att Gud öppnar den dörren om Han ser -
att jag behövs någon annanstans.
Det gör Han säkert. Tack Heidi för att du kom till programmet -
och pratade om det här. Välsignelse över ditt arbete.
Tack så mycket.
Tack kära tittare. Vi kanske inte alltid tänker på -
hur mycket nöd som alltid finns omkring oss.
Heidi gav oss en bra utmaning: att gå och säga att: -
"Jag är bra på det här. Kan det vara till nytta?"
Jag minns när jag själv nyss blivit troende.
Då kontaktade jag och mottogs med glädje av -
diakoniverksamheten i min församling.
Där såg jag för första gången nöden som Heidi talar om.
Den finns, den är verklig och man väntar på vår insats.
Det är i allra högsta grad vår Herre Jesus vilja -
att vi inte bara förkunnar evangeliet -
utan även visar kärlek till vår nästa.
Välsignelse över din vecka. Vi ses igen.
Stöd Himlen TV7! I Sverige: Swisha din gåva till 123 677 9300
Stöd Himlen TV7! I Finland: Ring 0600 10070 (10,01 EUR + lna)
Översättning: Marita Hallgren Himlen TV7