Tere tulemast taas Piiblikohvikusse!
Täna räägime teemal,
millest pole Piiblikohvikus kunagi varem räägitud -
lapse inimõigusest.
Mul on külas kasvatusteooria ja -traditsiooni professor
Jyväskylä Ülikoolist Tapio Puolimatka.
Tere tulemast! - Aitäh.
Kirjutasid värske raamatu
"Lapse inimõigus - õigus isale ja emale."
Väljendad raamatus muret,
et tänases debatis võrdõigusliku abielu teemal
on unustatud lapse inimõigus.
Kuuleme kõikjalt,
kuidas võrdõigusliku abieluseaduse kehtestamine on inimõigus
ja see on võrdõiguslikkuse küsimus.
Kuid debatis on unustatud lapse inimõigused.
Miks sa nii arvad?
Mullu suvel esitlesid Antti Rinne
ja teisedki ideed,
et abielu sõlmimine on inimõigus.
Inimõigus tähendab õigust,
mis inimesel on pelgalt inimeseks olemise tõttu.
Abielu sõlmimine pole selline õigus,
sest selleks peab olema täisealine
ning ka lähisugulased ei tohi abielluda.
Abielu sõlmimisel on teatud piirangud.
Klassikaline Aristotelesest lähtuv filosoofiatraditsioon õpetab,
et institutsioonide puhul, mis jagavad võimalusi,
sissetulekuid ja privileege, tuleb alati midagi diskrimineerida
selles mõttes, et seame inimesi eri staatustesse,
sõltuvalt institutsiooni eesmärgist.
Seoses abielu eesmärgiga,
kui tahame rääkida võrdõiguslikust abieluseadusest,
tuleb esmalt määratleda abielu eesmärk.
Abielu olemusse kuulub laste sündimise võimalus
mehe-naise vahelisest seksuaalsuhtest.
Sel juhul tuleb abielust rääkides arvestada ka laste õigustega.
ÜRO lapse õiguste konventsiooni järgi
on lapsel õigus tunda oma vanemaid
ja kasvada nende hoole all.
Vanemate all mõeldakse bioloogilisi vanemaid,
kuna sotsiaalsed vanemad tunnevad lapsi.
Sellest lähtub lapse inimõigusküsimus.
Sooneutraalne abieluseadus ja samasooliste abielu
lahutab lapse alati vältimatult oma isast või emast.
Nii rikub see abielumääratlus
üht lapse peamist inimõigust.
Äsjase tõdemuse puhul, et sellise abielu korral
jääb juba vaikimisi ära kas ema või isa,
öeldakse tihti, et selliseid peresid on ju palju.
Mis vahe on sel üksikhooldaja või muu olukorraga,
kus võrrandist puudub kas isa või ema?
Kas otsustav vahe on siin selles, et planeerime olukorra,
kus algusest peale on üks neist puudu?
Täpselt. On kaks erinevust.
Me kas rikume mingit reeglit või normatiivi.
Antud juhul seda, et lapsel on õigus tunda oma vanemaid
ja kasvada nende hoole all.
Seda rikutakse abielulahutuses, kui laps lahutatakse isast või emast.
Lahutuseski püütakse seda ühendust säilitada.
Leppimisprotsessis püüakse luua eeldusi
säilitada ühendus mõlema vanemaga.
Aga lapse õigust igapäevaselt vanematega koos olla
rikutakse lahutuse puhul ikkagi.
Mis vahe siin siis on?
Sooneutraalse abielu puhul öeldakse, et see on normaalne.
Olevat normaalne olukord,
et laps sünnitatakse emast või isast lahku.
Sarnane on tervishoiunormatiiv,
et liikumine on tervisele kasulik.
Kui lesin sohval ja ei liigu, rikun ma seda normatiivi
ja kahjustan enda tervist.
Kui olen aga sotsiaal- ja tervishoiuminister
ning kuulutan avalikult kogu oma ametivõimu toel,
et liikumine pole vajalik ja sellest pole tervisele kasu,
kahjustan ma nii kogu rahva tervist.
Selles ongi vahe.
Sooneutraalse abielu seadus kuulutab ja määratleb,
et laps ei vaja isa ja ema ning on normaalne,
et ta lahutatakse sünnist peale kas isast või emast.
See rikub lapse inimõigust seadusandluse tasandil.
Seda tehakse võimalikult suure maise meelevallaga,
parlamendi tasemel,
et antud lähteasendit õigustada.
Miks on lapsel nii tähtis omada ema ja isa,
et isegi ÜRO tasemel on kunagi määratletud,
et lapsel on õigus tunda mõlemat bioloogilist vanemat
ning vähimagi võimaluse korral saada nende poolt kasvatatud?
Miks seda nii tähtsaks peetakse?
Ja miks sina om raamatus "Õigus emale ja isale -
lapse inimõigus" seda lapsele nii tähtsaks pead?
Nottinghami Ülikooli professor John Milbank väitis,
et meie kultuuris on oluline
heteroseksuaalne grammatika.
See tähendab, et laps sünnib armastusest.
Mees ja naine armastavad teineteist ning laps sünnib armastusest.
See on tähtis lapse moraalse kasvatuse koha pealt.
Teame, kui traumaatiline on lapsele hülgamine isa või ema poolt.
Me ei taha muuta seadusandlusega normaalseks ja soovitada praktikaid,
kus ema või isa hülgavad lapse juba sünnist peale.
- Kasutad sõna 'hülgama'.
Kuidas hülgamine praktikas ilmneb?
- Kui võtame meespaari, kes endale last tahab,
peavad nad saama ühelt naiselt munaraku
ja saama selle või mõne teise naise nõusse seda last kandma.
Kui ema on selle lapse sünnitanud
ning kogu tema keha ja psüühika on valmis seda last armastama,
siis oodatakse, et ta hülgab lapse ja annab selle meeste hoolde.
Kui mõelda lapse seisukohast, kes kunagi mõtleb:
"Minulgi on ema. Miks ta mind hülgas?
Miks kasvasin ilma ema armastuseta?",
on siin moraalne probleem.
Tsiteerin raamatu tagakaanel Alana Newmani,
kes ei tunne oma isa.
Ta kirjutas, kuidas see rikub tema moraalitaju.
- Loen selle ette: "Kui inimesed võivad ära võtta
midagi nii kallihinnalist kui isa või ema
ning panna meid selle kaotuse eest tänu tundma,
siis mida võivad inimesed meilt veel ära võtta?
Kuidas võid oodata tulevaselt põlvelt võitlemist
vabaduse, demokraatia, puhta õhu ja vee eest,
kui meilt on varastatud midagi nii kallist ja aluselist
nagu isa või ema?"
Alana Newmanil on koduleht,
kus on sadu selliste laste kogemusi.
Nad tunnevad end
teaduslike katsejänestena.
Milbanki grammatikamõiste järgi
tahab iga inimene tunda end armastuse viljana,
mitte mingi tootena.
Alana Newman osutab probleemile, et emad, kes on ostnud spermat,
end sellega viljastada lasknud ja saanud vigase lapse,
nõuavad oma raha tagasi.
Täiskasvanukeskne mõtlemine
on sooneutraalse abielu suurim probleem.
Mõeldakse, et täiskasvanuil on õigus elada oma tingimuste järgi,
ja kuna nad tahavad last,
on neil õigus võtta laps oma elukeskkonda,
hoolimata sellest, kuidas see lapse õigusi rikub.
Lugesin hiljuti juhtumit ühest surrogaatemast,
kellelt abielupaar last ootas.
Sündisid kaksikud, kellest üks oli puudega.
Nad võtsid vaid terve lapse.
Selleski ilmneb isekas ootus ja mõtlemine,
et eksisteerib õigus hüljata see, mis ei sobi.
Newman on just seetõttu kõigi meetodite vastu,
kus toodetakse lapsi,
ilma et nad oleks selle armastussuhte viljad.
Kui laps on armastussuhte vili,
ja teda armastatakse olenemata tema omadustest,
kasvab ta ennast hindama.
Ilma selleta kaob kogu inimsuse tuum.
Mõtleme veel korra lapse olukorrale.
Millest ta ilma jääb,
kui talt võetakse juba lähteasendis kas isa või ema?
Mis juhtub tema isikliku arenguga
ja tema õigustega saada hea lähteasend?
Moraalifilosoof Alasdair MacIntyre juhib tähelepanu,
et inimese identiteet sõltub tugevalt sellest,
et ta on osa mingist suguvõsast või rühmast
ning ta on kuidagi lokaliseeritud.
Kui lapselt võetakse koht põlvkondade ja inimkonna ajaloos,
kuna ta ei tunne seda teist sugupuuharu üldsegi,
võetakse temalt tähtis osa,
mille abil ta saaks ehitada oma kultuurilist identiteeti.
Oleme ka ajaloolised olendid.
Talt võetakse osa tema ajaloost.
Kahe naise peres kasvanud
Prantsuse inimõigusprofessor Dominique Bunel ütles,
et koges oma kasvamist isata kodus
amputeerimisena,
nagu talt oleks üks kehaosa ära võetud.
Ta koges seda vägivaldsena.
Kuigi mõlemad emad armastasid teda,
ei kaotanud see amputeerimistunnet,
nagu oleks talt midagi olulist ära võetud.
Kui kaks ema armastavad,
läheb afektiivne atmosfäär niivõrd feminiinsesse äärmusse,
et olukord muutub raskemakski, kui ühe ema korral.
Lapse võimalikult tasakaaluka kasvamise seisukohast
oleks vältimatu, et oleks olemas nii ema kui isa.
Buneli rõhutatud afektiivne tasakaal nõuab erinevust.
Mees ja naine, maskuliinne ja feminiinne,
tasakaalustavad teineteist.
66-aastaselt endiselt vallalise Buneli eluloost on näha,
et kuna ta kasvas kahe armastava ema kodus,
ei õppinud ta kunagi mehe ja naise vahelist dünaamikat.
Tal polnud eeskuju, mille järgi õppida,
kuidas mees ja naine suhteid loovad.
Tal puudus samastumisobjektina isa igapäevane kohalolu,
kelle järgi oma maskuliinset identiteeti arendada.
Kõikide sellistes kodudes kasvanud laste lugude puhul, mida tean,
on see üks valusamaid punkte.
On üks asi, millele olen palju mõelnud,
kuid pole mõistnud.
Kui räägitakse sellest, et ema või isa pole tingimata vaja,
on meil ometi olukord, kus meil on populaarne telesaade,
kus inimene võib olla kasvanud vägagi armastava ema hoole all,
kuid pole kunagi kohanud oma isa, on valmis maksma
ja minema lausa maailma otsa, kasvõi Hiina külasse,
otsima seda bioloogilist isa, keda ta kunagi kohanud pole.
Isaga kohtumine on väga emotsionaalne
ja pea alati kõlab küsimus: Miks sa mind hülgasid?
Kas see küsimus pole alati õhus,
olenemata, kas seda küsitakse telesaates või mitte?
See küsimus saab tulevaste põlvede puhul
lugematute laste küsimuseks:
miks tehti mind teadliku valikuga olukorda,
mida oleks võinud vältida,
ja mult võeti võimalus omada isa või ema?
Need lapsed rõhutavad just seda olulist moraalset aspekti.
Robert Oscar Lopez rõhutab seda.
Tema ema oli abielus, ema ei tahtnud lahutust,
aga isa lahutas abielu.
Talle on kergenduseks see,
et ema ei kavandanud tema kasvamist kahe naise kodus.
See lihtsalt juhtus, ilma et ema seda planeerinud oleks.
Vastasel juhul oleks tal raske mõista,
miks tema kalleim lähedane talle nii raske elu kavandas.
On selge, et kui on juhtunud õnnetus
või mingi inimlik asi, võib seda mõista.
Aga kui on tegemist teadliku valikuga,
mida kogu ühiskond kaitseb, nagu praegu tehakse?
Inimõigusjurist Bunel ütleb,
et kui tol ajal, kui tema kahe naise kodus kasvas,
oleks eksiteerinud sooneutraalne abieluseadus,
oleks ta Prantsuse riigi kohtusse kaevanud
oma inimõiguste rikkumise eest.
Ka Alana Newman rõhutab selle kogemuse vapustavat loomust.
Kui kujutleda, et meid tabab mingi suur ebaõiglus,
nagu näiteks juute Saksamaal, kus rikuti nende inimõigusi,
ja õigustati seda seadusandluses rassiseadustega,
on see suurim õiglustunde rikkumine.
Kui sooneutraalse abieluseaduse heaks kiidame,
aktsepteerime Alana Newmani väitel seda,
et meil on õigus võtta lapselt isa ja ema,
ning kogu riik ja rahvas õnnistab seda ning ütleb,
et see on normaalne.
See on huvitav küsimus, kuna jõuame fakti ette,
et viimastel aastatel on jõuliselt kritiseeritud,
süüdistatud rassismis, ebavõrdsuse toetamises
ja diskrimineerimises neid,
kes kaitsevad traditsioonilist perenägemust.
Kui selles soovis
rõhutada täiskasvanu õigust teostada oma seksuaalsust
on vähemalt osaliselt ja otsustavalt unustatud
lapse õigus isale ja emale,
pöördub see diskrimineerimise süüdistus
kuhugi mujale.
Meie kultuuri probleem ongi
täiskasvanukeskse vaatevinkli rõhutamine.
Paljud väidavad vastu,
et kõigist abieludest ei sünni lapsi
ning see ei saa mõjutada abielu mõistmist.
Kuid sel juhul mõeldakse täielikult täiskasvanu seisukohast.
Seni kui meil on mehe ja naise abielu,
sünnib laps enda seisukohast isa ja ema koju
ning võib neid tunda ja nende hoole all kasvada.
Harvardi Ülikooli filosoofiaprofessor Michael Sandel rõhutab,
et mõeldes abielu sarnasele institutsioonile,
on tähtis mõista hüvesid ja omadusi,
mida abielu juures hindame.
Hindame, et tugevam hoolitseb nõrgema eest
ja see pole koht, kus võisteldakse.
Alati hoolitseb tugevam nõrgema eest,
terve hoolitseb haige eest,
invaliidi eest kantakse erilist hoolt.
Kui loome sellise abielukäsitluse,
kus nõrkadelt ehk lastelt võetakse juba sünnikingitusena
üks nende elu kallemaid asju, nagu isa või ema,
oleme rikkunud abielu tähendust nii põhjalikult,
et oleme muutnud selle fašistlikuks institutsiooniks,
kus elatakse tugevama tingimustel ja otsustab tugevama õigus.
Kuna vanemal on võim ja raha, pole lastel mingit hääleõigust.
Nemad võib vaigistada
ja sundida muganduma meie korraldustega.
See viimane on ilmselt asja tuum.
Laps ei saa seda valida, see valitakse tema eest.
Kui täna rõhutatakse palju,
et lapse eest ei tohi valida, näiteks usuküsimustes,
siis äkitselt tehakse lapse eest tohutu valik,
mida lapsel pole mingit võimalust mõjutada.
Teame, et ükski laps ei otsusta isast või emast loobumise kasuks,
kui räägime normaalsest kodust.
Ühiskond rõhutab valikuvabadust,
kogu sooneutraalse abielu retoorika
rõhutab kõigi ühtlast valikuvabadust.
Kõige selle varjus
toimub ühiskonna massiivseim inimõiguste röövimine
ühiskonna nõrgimailt ja kaitsetumailt ehk lastelt.
Aitäh, Tapio Puolimatka, et rääkisid sel tähtsal teemal,
kus tehakse Soomeski peagi
mitmeid sugupõlvi puudutav otsus.
Aitäh raamatu eest
"Lapsen ihmisoikeus - oikeus isään ja äitiin."
Aitäh, head vaatajad!
Olen Piiblikohvikus mitmeid raamatuid reklaaminud.
Ei tea, kas olen kunagi
nii aktuaalset raamatut käes hoidnud.
Lääneriigi ja rahvana
on Soomegi tegemas tohutult suurt otsust,
kas aktsepteerida,
et planeeritult ja teadliku valikuga
võetakse lapselt võimalus omada kas isa või ema.
Siin on nii palju sügavaid asju mängus,
mida ei suuda kuidagi ühe vestluse käigus katta.
Seepärast soovitan soojalt
hankida ja lugeda Tapio Puolimatka uut raamatut.
Neid argumente meie kultuurikeskkonnas,
kus meie eest varjatakse hulgaliselt uuringuid ja fakte,
ei leia sa kuskilt mujalt.
Need on arusaadavalt siia raamatusse koondatud.
Hangi ja loe seda, et võiksid vastata kristlasena,
miks toetad klassikalist iidset nägemust perest,
kus on isa ja ema.
Õnnistatud nädalat!
Kohtumiseni nädala pärast Piiblikohvikus!
Kui soovid toetada TV7 Eesti tööd,
võid helistada annetustelefonile 900 1777 (kõne hind 7 eur).
Lisainfo: www.tv7.ee
Aitäh sinu toetuse eest, mis aitab saateid teha!
Jumal õnnistagu sind! Järgmise korrani!
Tõlge: Monika Jaaguri